Inspirat din fapte reale. Orice asemănare are scop dramatic.
E o scumpă.
Privește acești copaci! Sunt superbi, nu-i așa?
- Te simți bine? - Da.
Încercarea de a găsi investitori m-a adus cu picioarele pe pământ.
Practic, Michael mă pune să cerșesc.
- E revista ta. La ce te așteptai? - Știu.
O fac cu plăcere, dar nu vreau ca oamenii să se gândească la mine când văd George.
Vreau să aibă propria identitate.
Crezi că tatăl tău a câștigat un loc în Congres doar pe merit? Nu.
A profitat de farmecul și magnetismul său, de norocul tatălui său,
apoi și-a folosit poziția ca să facă bine și să se afirme.
Știu că e important să reușești pe cont propriu,
dar, dragule, tu ai multe oportunități.
Nu trebuie să îți creezi tu una și să te ții de ea dintr-un capriciu.
- Putem să schimbăm subiectul? - Doar atât am de zis.
Numele tău de familie n-ar trebui să fie o povară de care să scapi.
De asta mi-ar plăcea să asculți mai des sfaturile lui Maurice.
Da, dar am vorbit cu el.
- Îți va fi mereu alături. - De ce o spui așa?
Trebuie să profiți de sfaturile lui.
S-o luăm pe Caroline și să plecăm acasă!
Chiar nu-mi doresc să mă fotografieze
cum îmi trag sufletul sau cum mă ofilesc.
S-au dus zilele când stilul meu vindea ziare.
Fii serioasă! Ai putea merge pe Fifth Avenue în costum de iepuraș
și lumea te-ar întreba de unde-l ai.
Modelele ar ajunge să țopăie în loc să defileze.
- Încetează! - Cu codițe de iepuraș.
Nu mă face să râd, te rog!
Îmi pare rău. Ești bine?
Da, sunt bine. E o durere plăcută.
- Nu vrei să ne mai plimbăm? - Nu, mi-e foame.
Bine. Apetitul e un semn bun.
POVESTE DE DRAGOSTE
JOHN F. KENNEDY JR. ȘI CAROLYN BESSETTE
Mulțumesc, Tony!
Parcă ar fi o seră aici.
- Le aduc la etaj? - Da, Tony, te rog. Mulțumesc!
„Mă gândesc la tine. Michael Jackson”?
Mama l-a ajutat cu cartea.
Daryl? Credeam că ne ignoră după incidentul cu câinele.
Câtă mărinimie!
Mereu le vorbești de bine după despărțire.
Mă întreb ce au zis cei din avion când te-au văzut cu cenușa.
De ce crezi că vreau brevetul de pilot?
- Trebuie să plec. - Bine.
- Nu vrei să te ajut? - Nu, mulțumesc!
Bine.
- Ia și vulturii după tine, te rog! - Bine.
- Doriți să folosiți intrarea de serviciu? - Nu, mă descurc. Mulțumesc!
John!
Mai repede! Mai avem puțin.
Încerc! Ai grijă să nu lovesc nimic!
Dumnezeule! Ești pregătit?
Cred că da.
Să mori de ciudă, New York!
Măiculiță! Parcă aș avea halucinații.
- Mamă, mi se vede penisul. - Da, mai bine decât altceva.
Mai stăm? Să vedem dacă te observă cineva?
- Nu pot să cred c-ai făcut asta! - Doar ți-am pus poza într-un teanc.
Să facem o poză!
Haide!
- Vreau să apari și tu. - Nu, e momentul tău. Du-te!
Zâmbește!
Sari!
- Să fi cerut-o la pachet? - De ce? Ai mâncat tu tot.
Ți-am cerut un cartof
și ai spus fără să eziți că pot lua câți vreau.
Asta pentru că nu mi-ai dat de ales.
- Am cerut nota, nu? - Trebuie să ajungi undeva?
- Nu, dar… - Salut, John!
N-am bani în numerar la mine, deci…
Ce e?
Tocmai aici dau de tine!
Ador meniul laminat!
John, el e prietenul meu, Michael.
- Îmi pare bine. - Și mie.
- Văd că ți-ai luat altă bicicletă. - Da.
Am dat-o pierdută pe cealaltă, dar nu cred că o caută.
- Și tot nu ți-ai luat sistem antifurt. - Le iau pe rând.
Poți începe cu casca, apoi continui.
Pe părul ăsta? Nu prea cred.
- John, comanda ta e gata! - Mersi, Joe!
Cu plăcere.
- Mă bucur că te-am văzut. - Și eu.
Și…
Sănătate mamei tale!
Mulțumesc mult!
- Mi-a părut bine, Mike. - Și mie.
- Pe curând! - Pa!
- Ce mai facem azi? - Ignorăm ce s-a întâmplat?
Ai ketchup pe față.
Te iubesc o datorie de 650.000 de dolari
WARNECKE ȘI ASOCIAȚII
Dragă Jackie,
M-ai surprins aseară. N-o să uit
Draga mea Jackie, multă fericire și sănătate de ziua ta.
Pozele mi-au amintit de noaptea în care ne-am cunoscut.
Cu drag, EThel
Ce faci?
Nu vreau ca scrisorile mele personale să ajungă la muzeu.
Nu e nevoie. Pot să mă asigur că vor fi ținute sub lacăt.
Nu vreau să fie păstrate nici în public, nici în privat.
Dacă știi prea multe detalii, se duce tot farmecul.
Și de ce faci asta acum?
Spre deosebire de tine, nu-mi place să las lucrurile pe ultima sută de metri.
Apropo, cu dragostea cum stai?
Nu-mi bag nasul. Sunt doar curioasă.
Se poate spune că mă aflu într-o perioadă de tranziție.
Cumva, încercând să nu supăr pe nimeni, am supărat pe toată lumea.
Mai ales o persoană care e…
E specială.
Nu te-ai priceput niciodată la confruntări.
Am citit undeva despre această persoană specială?
Nu.
Tocmai asta mă atrage la ea. Nu o interesează faima.
Pare să știe exact cine e.
Când se uită la mine, observ că știe că eu nu…
Nu știi cine ești.
Îmi amintesc prima noapte petrecută cu tatăl tău la Casa Albă.
S-a întors spre mine și a zis: „Îți vine să crezi unde suntem?”
I-am zis: „Sigur că da. Cum crezi că am ajuns aici?”
Într-un fel, realizările noastre au fost mai mult visul meu.
Nu că m-ș fi închipuit vreodată la Casa Albă,
dar tatăl tău s-ar fi bucurat să navigheze sau să călărească toată viața.
Eu, pe de altă parte, nu știu de ce…
Eu am știut mereu că mă așteaptă o viață diferită de a celorlalți.
Ceva mai mult.
Am citit câteva omagii.
De ce o spui așa?
Cu excepția absenței formelor la trecut, sunt ca niște necrologuri.
Nu e frumos să le poți citi în viață, să vezi cât țin oamenii la tine?
Nu pun la îndoială adulația,
ci originea ei și cum a apărut.
Nu pot să nu mă întreb uneori
cum aș fi ținută minte dacă nu…
- Dacă n-aș fi… - Ce?
Văduva Americii.
Asta nu înseamnă că nu mă impresionează toată această dragoste, doar că…
Patosul și recunoașterea sunt două lucruri foarte diferite.
Crezi că despre asta e vorba? Milă?
Nu.
Cred că lumea a crezut că am trecut împreună prin ceva,
că ce s-a întâmplat la Dallas ne-a afectat pe toți la fel.
Mi-ai spus că n-ai avut de ales, decât să mergi înainte după incident,
cum ar face oricine.
Dar te înșeli. Ai avut de ales.
Am crescut în camerele oamenilor.
Lor li se pare că ne cunosc, că facem parte din familiile lor.
De aceea, când facem ceva inadecvat
sau în dezacord cu percepția lor, reacționează cu o fervoare și mai mare.
În mintea lor, noi nu existăm fără ei.
Publicul ține mereu o floare într-o mână și o piatră în cealaltă.
Să nu uiți asta!
Mersi că ai venit!
Parcă am face schimb de secrete de stat.
- Am fost atacat într-un parc odată. - Ce?
Aveam 15 ani. Mergeam cu bicicleta la tenis.
Un tip m-a pocnit, mi-a furat bicicleta și a plecat.
Ce ai cu bicicletele? Nu aveai pază de la Serviciile Secrete?
Ba da, dar mama insista să păstreze distanța.
Detesta să mă vadă crescând ca un prinț răsfățat și superior.
- Încă te lasă să te dai cu rolele. - Sunt mai greu de furat decât bicicleta.
Mă trimitea să lucrez la ferme și pe bărci de pescuit,
să supraviețuiesc în sălbăticie.
Mereu a vrut să fiu un bărbat adevărat, orice ar însemna asta.
Probabil se temea să nu te distrugă psihic sau să nu facă suficient.
Nu voia să te crezi și mai nedreptățit.
Cum de știi mai multe despre familia mea decât ei înșiși?
Nu există nimic mai puternic pe Pământ decât o mamă singură.
Cu responsabilitate dublă, ai crede că merită îngăduință,
dar sunt obligate să strângă din dinți
într-o lume condusă de bărbații care le-au dezamăgit.
- Tatăl tău a dezamăgit-o pe mama ta? - Cred că a dezamăgit mulți oameni.
Mama ta cum se simte?
E speriată.
Știam că va veni momentul
când va trebui să am grijă de ea, dar are 64 de ani.
E o supraviețuitoare. Ăsta e atuul ei.
Da…
Dar gândește-te la câte vieți a trăit în 64 de ani.
Aș vrea s-o cunoști. Te-ar adora.
- Scuze, nu… - Nu, e în regulă.
- Ar trebui să plec. - Da…
De ce ai vrut să ne vedem?
Ai mulți prieteni, ai o familie.
Nu știu. Pe tine voiam să te văd.
Cum rămâne cu…
- Daryl? - Da.
S-a întors la Los Angeles. Se pare că definitiv.
Nu trebuie să mă conduci. Mai am cinci minute de mers.
Prefer să merg cu tine dacă nu te deranjează.
- …cu markerul. - N-a văzut nimeni?
Nu. Recenziile au fost extraordinare.
Trebuie să plec.
Nici eu n-aș lăsa un model să mă aștepte.
- Sigur îi e foame. - Te-ai interesat de el?
Nu, m-am uitat la el. Am văzut afișul de 15 m.
Suntem prieteni.
Nu poți fi doar prietenă cu un model de lenjerie intimă.
Sunt sex-simboluri de ocazie.
Zise „Cel mai sexy bărbat”.
E diferit.
- Cum? - Nu apar pe un panou publicitar
- …în Times Square, în chiloți. - Dar apari mereu la bustul gol.
Mă bucur pentru tine și pentru relația voastră înfloritoare.
Toată lumea vrea să plângă pe niște umeri lați și musculoși.
Noapte bună, John!
Mai vrei să devii profesoară când o să te faci mare?
Vreau să devin fotografă.
Fotografă? Da? De când?
Știi că bunica ta era fotografă când era tânără?
Lucra la un ziar.
Vrei să-mi ții copilul în brațe, bunico?
Cum să nu? Copilul cu bijute…
Scumpo, ține tu copilul. Mă duc să-i aduc o pătură, bine?
Bunico!
Mami!
Dumnezeule!
Mamă!
Eugie! Mamă!
Eugie, sună la 911!
Mami, trezește-te! Mamă!
- Să fie internată sub un pseudonim. - Ne ocupăm noi.
O să fie bine, mamă.
AMBULANȚA
Eram optimiști după ce cancerul dispăruse din plămâni și din stomac.
Dar se pare că s-a extins la creier și la măduva spinării.
În acest moment, recomandăm un tratament mult mai agresiv…
Dă-mi geanta, te rog!
Am insera un șunt în creier
care să dreneze excesul de lichid și să-l redirecționeze în alte părți.
Aici, Jackie!
Cum vă simțiți?
- John! - Multă sănătate, dnă Kennedy!
Cât timp crezi că mai avem?
Care e speranța de viață când se ajunge în acest stadiu?
- Poate varia semnificativ. - Bine. Mulțumim!
- S-o sunăm pe mătușa Lee? - Nu știm la ce ar duce asta.
- Mai bine îl sunăm pe Anthony înainte. - Da.
- Ce s-a întâmplat, Nancy? - Vrea să-l vadă pe monseniorul Bardes.
- Nu. - De ce?
Asta vrea.
- Împărtășanie? - Ce?
De ce ne purtăm de parcă ar muri acum?
Știu că nu mai are mult timp, dar nu ne putem resemna.
Nu-l suna, Nancy! Vorbesc eu cu ea.
John, te rog!
Vrea să facă asta cât încă e lucidă. N-o putem condamna.
Vrei să te spovedești acum?
Iartă-mă, părinte, căci am păcătuit.
Eu…
am vrut să mor…
după Jack.
Am crezut…
că trebuia să murim amândoi în ziua aia, la Dallas.
Dar nu mă puteam mișca. Am încremenit.
Și eram… atât de furioasă pe el.
Tot ce am trăit din cauza lui…
Toate femeile…
Dar l-am protejat mereu.
Chiar și după ce a murit.
M-am întâlnit cu jurnalistul
și i-am spus un basm.
„Nu va mai exista alt Camelot.”
Și vreau să știe…
că Îl iert.
Jack?
Dumnezeu.
„E o onoare să fi fost puși la încercare.
Să ne fi lăsat amprenta, câtuși de puțin.
Important e să-i fi păsat cuiva.
Poți fi nebun, desigur, dar asta nu schimbă cursul naturii.
A doua șansă e o iluzie.
Doar una ne-a fost mereu sortită.
Lucrăm în întuneric. Facem ce putem.
Oferim ce avem.
Îndoiala e pasiunea noastră. Pasiunea e datoria noastră.”
Îmi pare rău.
Ce?
La ce te referi?
Toate astea…
doar pentru o idee.
Scumpule…
„Noaptea trecută, în jurul orei 22:15, mama mea a decedat.
A fost înconjurată de prieteni, de familie, de cărțile ei,
de oamenii și lucrurile pe care le iubea, trecând în neființă după voia ei.
Suntem norocoși.
Acum e în mâinile Domnului.”
Mulțumesc!
- N-o să înțeleg niciodată. - Ce anume?
De ce trebuie să părem neafectați în public.
Mulțumesc din suflet că ai venit!
John!
Bună!
Îmi pare rău.
Nu mai erau locuri în avion ca să vin mai repede,
apoi mi-au pierdut bagajul și…
- Nu știam că vii. - Mama ta era totul pentru tine.
Mă refeream la priveghi. Te așteptam la înmormântare, dar cum…
Ce s-a întâmplat între mine și mama ta
nu mai contează. Viața e prea scurtă și știu cât țineai la ea.
- Mulțumesc! - Aveți garderobă?
- Nu. - Îl las în camera ta.
TRECEREA INTERZISĂ
I-ar fi plăcut să știe
că ați venit de departe pentru ea. Mulțumesc foarte mult!
Îmi amintesc excursia ei la Paris cu tatăl tău.
Ai idee cât de elegantă și de pricepută trebuie să fie o persoană
ca să-i impresioneze pe francezi?
Eram la o petrecere a prințului de Monaco și cineva a întrebat-o
pe prințesa Grace cum e să fie cea mai elegantă.
Știi ce a spus? „Trebuie s-o întrebi pe Jackie O.”
Desigur.
- Îl știți pe unchiul Teddy. - Îmi pare bine, senator Kennedy.
Vă las pe mâini bune.
Îmi pare bine. Cumva…
Aici erai! Credeam că ai dispărut.
Nu, am alergat de colo-colo.
Cum te simți?
Nu știu. N-am avut timp să mă gândesc.
Da, așa e cu durerea.
Te ia prin surprindere și nu poți decât să-i cedezi.
- Ca atunci când l-am pierdut pe Hank. - Îmi pare rău.
Da, era un câine, dar era ca un copil pentru mine.
Da…
Desigur, toată lumea încearcă să afle ce se întâmplă cu noi
și în ce calitate am venit.
Te întreabă despre relația noastră la priveghiul mamei?
- Nu direct, dar… - N-am mai vorbit de câteva luni.
Exact. Au rămas multe lucruri nespuse.
- Nancy, ai văzut-o pe Caroline? - Avea nevoie de puțină liniște.
Mă duc să văd ce face sora mea, dar vorbim mai târziu.
Desigur.
- Scuze, dar… - Nu-i nimic. E nebunie acolo.
Nu cred că am auzit vreun lucru despre ea de care să-mi fie dor.
N-o să-ți fie dor de eleganța ei și dragostea față de scriere?
Parcă se tem să recunoască că era un simplu om.
De parcă cea mai mică imperfecțiune i-ar distanța de ea.
Mai știi când ți-a găsit planta de marijuana în grădina ei?
N-a găsit-o ea, ci un polițist.
Dumnezeule, așa e! Ce căuta prin grădina din Hyannis?
- O fi făcut plângere vreun vecin. - Credeam că vecinii ne iubeau.
- Nu i-ai spus că era zucchini? - Pătrunjel! Zucchini?
- Ce furioasă era! - Vorbea pe un ton înfricoșător.
„Caroline, marijuana? Cum ai putut?”
„În grădina mea? Un sanctuar botanic!”
Erai foarte rebelă în perioada aia.
Mi-e dor de zilele alea.
Cred că încercam să-i spun că n-o să fiu niciodată ca ea.
Eu unul mă bucur că n-ai fost ca ea.
Aș fi pierdut o persoană tare specială.
Bine. Ar trebui să ne întoarcem.
Cred că un văr a întrebat
dacă știe cineva să cânte „Frère Jacques” la pian.
- Vin imediat. - Bine.
Pentru cei care abia s-au alăturat,
vă ținem la curent cu pregătirile de înmormântare
pentru Jacqueline Kennedy Onassis.
Jacqueline Kennedy Onassis
a murit joi seara, în jurul orei 22:15, acasă.
A cerut să fie dusă în apartamentul din Upper East Side.
Cei care aveau peste zece ani în 1963 își amintesc cu recunoștință de ea,
fiindcă puterea ei ne-a ajutat
după incidentul îngrozitor din noiembrie 1963.
Nimeni n-a arătat, n-a vorbit și n-a scris ca ea
și nimeni n-a dat dovadă de atâta originalitate.
Nu am cunoscut pe nimeni cu o asemenea conștiință de sine.
Cei doi copii sunt extraordinari.
Cinstiți, deloc răsfățați și cu o personalitate ca a ei.
Se bucura de realizările lor. Suferea odată cu ei.
Era fericită și încântată să-și petreacă timpul cu ei.
Sunt cele două miracole ale ei.
Mă gândesc la ce a spus despre Jack în decembrie, după ce a murit.
FIICA 23 AUGUST 1956
„A devenit o legendă, deși ar fi preferat să rămână om.”
Jackie ar fi preferat să fie ea însăși,
dar lumea a insistat să o transforme într-o legendă.
Dragă John,
înțeleg presiunile pe care le vei înfrunta fiind un Kennedy,
chiar dacă erai neprihănit când te-am adus pe lume.
Tu, mai mult ca oricine, meriți să ocupi un loc în istorie.
Orice cale ai urma în viață,
îți cer doar să continui să-i faci mândri pe Caroline și familia Kennedy
și, cel mai important, pe tine însuți.
Ține-i aproape pe cei care te iubesc așa cum ești.
Cu dragoste, mami.
TELEFON
Respiră…
Subtitrarea: Iulia Ștefan