Valós események alapján. Bizonyos részleteket
dramaturgiai okokból megváltoztattunk.
Olyan édes!
Nézd ezeket a fákat! Gyönyörűek. Ugye?
- Jól vagy? - Igen, jól.
Most próbálunk befektetőket szerezni,
ami, mondanom sem kell, elég sok alázatosságra tanít.
Michael meg azt várja, hogy én könyörögjek nekik.
Hát, a te újságod. Mit vártál?
Tudom.
És szívesen csinálom, de nem akarom, hogy rám asszociáljanak a George-ról.
Azt akarom, hogy tőlem független legyen.
Azt hiszed, apád kizárólag a saját érdeméből lett képviselő? Nem.
Kihasználta a sármját, a vonzerejét és az apja kiváltságos helyzetét.
Azután kezdett el nemes célokért küzdeni, meg bizonyítani magának, hogy révbe ért.
Tudom, fontos neked, hogy a magad ura légy,
de édesem, annyi ajtó áll nyitva előtted.
Nem kell sajátot építened, hogy elmondhasd, hogy átjutottál rajta.
- Muszáj megint belemennünk? - Csak azt mondom,
hogy nem kéne úgy érezned, hogy a neved egy átok, amitől meg kell szabadulnod.
Örülnék, ha többször kérnéd ki Maurice véleményét.
Dehát már beszéltem vele!
Ő mindig ott lesz neked.
Ezt most miért így mondod?
Szerintem érdemes lenne megfogadnod a tanácsait.
Keressük meg Caroline-t, és menjünk haza, jó?
Nem hiányzik, hogy lencsevégre kapják,
ahogy levegő után kapkodok, meg lassan elsorvadok.
Elmúltak azok az idők, mikor a stílusom adta el az újságokat.
Ugyan már! Ha végigsétálnál nyuszijelmezben a Fifth Avenue-n,
az emberek azt kérdeznék: „Honnan van ez a jelmez?”
Aztán abban lejtenének, sőt, ugrálnának végig a modellek a kifutón.
- Hagyd abba! - Nyuszifarokkal, meg minden.
Kérlek, ne nevettess!
Sajnálom. Jól vagy?
Igen, jól. Ez… jófajta fájdalom.
Biztos ne sétáljunk még?
Ne. Az az igazság, hogy eléggé megéheztem.
Jó. Az jó jel, ha van étvágyad.
Köszönöm, Tony.
Tisztára, mint egy üvegházban.
- Felvigyem őket? - Igen, Tony. Köszönöm.
- „Gondolok önre. Michael Jackson.”? - Anya intézte el a könyvszerződését.
Daryl? Azt hittem, a kutyás eset után soha többé nem hallunk felőle.
Igazán nagylelkű tőle.
Utólag mindig olyan szépen beszélsz róluk.
Próbálom elképzelni, mit gondolhattak
az emberek a repülőn, mikor megláttak a hamvakkal.
Szerinted miért akarok pilótajogsit szerezni?
- Jól van. Mennem kell. - Oké.
- Biztos ne segítsek? - Nem kell, köszi.
Oké.
Csak vidd magaddal a keselyűket, mikor elmész!
Oké.
- Nem akar hátul kimenni, Mr. Kennedy? - Nem, kösz.
Köszönöm.
John!
- Na! Gyorsabban! Mindjárt ott vagyunk. - Jó, csak nem akarok nekimenni semminek.
Te jó ég! Készen állsz?
Igen, azt hiszem.
Bekaphatod, New York!
Azt a rohadt!
Mintha hallucinálnék.
- Jézusom! Tökre látszik a farkam. - Ja. De így a legjobb, hidd el!
Maradjunk kicsit, hátha észrevesz valaki?
Hihetetlen, hogy összehoztad nekem.
Én csak odatettem a képed a kupacba.
Csináljunk egy képet!
Gyerünk!
- Te is legyél rajta! - Nem. Ez a te nagy pillanatod. Menj!
Mosolyogj!
Ugorj fel!
- Kérni kellett volna szatyrot is? - Minek? Felfaltál mindent.
Én csak egy sült krumplit kértem,
erre azt mondtad, annyit eszem, amennyit akarok.
Nem nagyon volt más választásom.
Fizettünk már, ugye?
Sietsz valahova?
- Nem, csak… - Szia, John!
Nincs nálam pénz, szóval…
Mi az?
Milyen kicsi a világ!
Imádom a laminált étlapokat.
John, ő a barátom, Michael.
- Nagyon örvendek. - Én is.
- Látom, új biciklid van. - Igen.
Bejelentettem a múltkori eltűnését, de szerintem lezárták az ügyet.
- De azóta sincs zárad. - Nem lehet mindent egyszerre.
Mi lenne, ha a következő a sisak lenne?
Erre a séróra? Biztos, hogy nem.
- John, kész a rendelésed. - Kösz, Joe.
Nincs mit.
- Örülök, hogy összefutottunk. - Én is.
És…
sokat gondolok anyukádra.
Köszönöm. Rendes tőled.
- Örültem, Mike. - Én is.
- Majd találkozunk. - Szia!
Mi… mi a terved mára?
Úgy teszünk, mintha ez meg se történt volna?
Ketchupos az arcod.
Szeretlek 650 000 dollár adósság
JOHN CARL WARNECKE ÉS TÁRSAI
MARLON BRANDO Drága Jackie
Megleptél tegnap este Sosem felejtem el
Jackie,
Kívánom, hogy légy boldog és egészséges!
A képeimet nézegettem, és eszembe jutott az este, mikor megismertelek.
Szeretettel, Ethel
Mit csinálsz?
Nem akarom, hogy a magánlevelezésemet a Smithsonianben állítsák ki.
Erre semmi szükség, anya.
Látom, hogy elzárva tartod a leveleket.
Nem akarom, hogy megmaradjanak. Sem így, sem úgy.
Nem véletlen nem olvassa el senki az apró betűs részt. Elront mindent.
De miért most csinálod ezt?
Veled ellentétben én nem szeretem az utolsó pillanatig halogatni a dolgokat.
Ha már itt tartunk, milyen a szerelmi életed?
Nem faggatni akarlak, őszintén kíváncsi vagyok.
Mondjuk úgy, hogy ez most egy átmeneti időszak.
Próbáltam senkit nem megbántani, de végül mindenkit megbántottam.
Különösen egyvalakit, aki…
Különleges nő.
A konfrontáció sosem volt az erősséged.
És olvashattam valahol erről a különleges nőről?
Nem.
Pont ez tetszik benne. Őt az ilyesmi hidegen hagyja.
És tisztában van magával.
De amikor rám néz, látom rajta, hogy tudja, hogy… én viszont…
Nem tudod, ki vagy.
Emlékszem az első estére, amit apáddal a Fehér Házban töltöttünk.
Odafordult hozzám, és azt kérdezte:
„El tudod hinni, hogy itt vagyunk?”
Mire én: „Persze. Szerinted hogy jutottunk el idáig?”
Bizonyos értelemben a közös életünk inkább az én valóra vált álmom volt, mint az övé.
Nem mintha azelőtt a Fehér Házról álmodoztam volna,
de apád boldog lett volna akkor is, ha vitorlázik vagy lovagol egész életében,
én viszont valamilyen okból kifolyólag…
Nos, mindig is tudtam, hogy más élet vár rám, mint a többségre.
Valami több.
Elolvastam a rólam szóló megemlékezéseket.
Miért így mondod?
Nos, a múlt időt leszámítva mind olyan, mint valami gyászjelentés.
Nem örülsz neki, hogy itt vagy, és elolvashatod,
mennyit jelentesz másoknak?
Nem a rajongásukat kérdőjelezem meg.
Hanem hogy honnan ered, hogyan alakult így az egész.
Néha azon tűnődöm,
hogyan emlékeznének rám, ha nem…
- Ha nem lennék… - Mi?
Amerika özvegye.
Nem mondom, hogy nem érint meg ez a sok szeretet, de…
A szánakozás és az elismerés
két nagyon-nagyon különböző dolog.
Tényleg azt hiszed, hogy ennyi az egész? Hogy mindenki sajnál?
Nem erről van szó.
A világ úgy érezte, együtt mentünk keresztül valamin,
hogy ami Dallasban történt,
az mindannyiunkat érintett.
Azt mondtad, nincs más választásod, mint továbblépni a történtek után,
ahogy bárki más is tenné.
De rosszul mondtad. Volt választásod.
Mi mások nappalijában nőttünk fel.
Úgy érzik, ismernek minket, és hogy a családjukhoz tartozunk.
Ezért ha valami illetlenséget teszünk,
vagy szembemegyünk az elképzeléseikkel, még hevesebben támadnak ránk.
Mert az ő fejükben mi nem is létezünk nélkülük.
A nép az egyik kezében virágot, a másikban pedig követ tart.
Ezt ne felejtsd el!
Kösz, hogy eljöttél.
Olyan, mintha államtitkokról beszélnénk.
- Egyszer megtámadtak a parkban. - Mi?
Igen. 15 éves voltam, és bicajjal mentem teniszre.
Az a pasi meg leütött, elvette a bicajt, és elhajtott.
Mi ez a sok biciklis sztori? Amúgy nem véd a Titkosszolgálat?
De, csak anyám ragaszkodott hozzá, hogy tartsák a távolságot.
Nem akarta, hogy úgy nőjek fel, mint egy istenkomplexusos kis herceg.
- Még görkorizni is enged. - Biztos azért, mert azt nehezebb ellopni.
Régen mindig farmokra meg halászhajókra küldött dolgozni,
meg túlélőtúrára a vadonba.
Azt akarta, hogy igazi férfi legyek, bármit is jelentsen ez.
Biztos félt, hogy elrontja a nevelésed, és hogy nem elég, amit nyújtani tud.
Nem akarta, hogy még nagyobb hiányt érezz.
Hogy lehet, hogy a családomnál is jobban érted a családomat?
Csak tudom, hogy az egyedülálló anyák a legerősebbek a világon.
Azt hinné az ember, hogy a dupla felelősségért megbecsülés jár,
de igazából kénytelenek mosolyogva végigcsinálni mindent,
miközben a férfiak cserben hagyják őket.
Úgy érzed, apád cserben hagyta anyádat?
Sok embert hagyott cserben.
És hogy van? Anyukád.
Látom rajta, hogy fél,
de igazából mindig is tudtam, hogy eljön a nap,
mikor nekem kell majd róla gondoskodni, de még csak 64 éves.
És ő egy igazi túlélő. De tényleg. Mindent túlél.
Igen.
De arra gondolj, hogy milyen tartalmas életet élt!
Bárcsak találkozhatnál vele. Imádna téged.
- Bocs, ez… - Nem. Semmi baj.
Jobb, ha megyek.
Igen.
De miért akartál találkozni?
Rengeteg barátod van, és ott a családod is.
Nem tudom. Téged akartalak látni.
És mi van…
- Daryllel? - Igen.
Visszament L. A.-be. Úgy tűnik, végleg.
Nem kell hazakísérned. Öt percnyire lakom innen.
Kihasználnám azt az öt percet, ha nem baj.
- …filctollal. - És nem vették észre?
Nem. Agyondicsérték mindenhol.
Mennem kell.
Én sem váratnék meg egy fehérneműmodellt.
- Biztos nagy az étvágya. - Rákerestél, vagy mi?
Elég volt felnéznem, és láthattam 15 méteres valójában.
Csak barátok vagyunk.
A fehérneműmodelleknek senki sem csak a barátjuk.
Ők afféle kereskedelmi szexszimbólumok.
Mondja ezt a People „Legszexibb Férfija”.
Az más.
- Miben? - Abban, hogy nem egy szál alsónaciban
- feszítek egy óriásplakáton. - Csak félmeztelenül, mindenhol máshol.
Nos, örülök a bimbózó barátságotoknak.
Mindenkinek kell egy széles, izmos váll, amin kisírhatja magát.
Jó éjt, John!
Még mindig tanító néni szeretnél lenni, ha felnősz?
Inkább fotós akarok lenni.
Fotós? Tényleg? Mióta?
Tudtad, hogy a nagyi is fotós volt fiatal korában?
Egy újságnál. Nekik fotóztam.
Meg akarod fogni a babámat, nagyi?
Hát persze! Ezt a gyönyörű kis…
Édesem, mi lenne, ha te fognád a babát, én meg idehoznám a takaróját?
Nagyi!
Anyu!
Istenem!
Anya!
Eugie!
Anyu! Anya!
Eugie, hívja a 911-et!
Kelj fel, anyu! Anyu! Anya!
Szóljon a kórháznak, hogy álnéven vegyék fel!
Hogyne.
Semmi baj, anya. Nem lesz baj.
MENTŐSZOLGÁLAT
Optimisták voltunk, mert a vizsgálatok szerint
eltűnt a daganat a mellkasából és a gyomrából.
De úgy tűnik, átterjedt az agyába és a gerincvelőjébe.
Emiatt most egy sokkal agresszívebb kezelést…
Kérem a táskámat.
Lyukat fúrnánk az agyába, és belehelyeznénk egy söntöt,
ami elvezetné a felgyülemlett folyadékot
a testében, hogy…
Jackie! Nézzen ide!
Hogy érzi magát?
- John! - Önnel vagyunk, Mrs. Kennedy.
Ön szerint mennyi időnk van még?
Nagyjából mennyi ideje lehet valakinek ebben a stádiumban?
Ez nagyon változó.
Rendben. Köszönjük.
Felhívjuk Lee nénit?
Az lehet, hogy rosszul sülne el.
- Előbb Anthonynak kéne szólni. - Igen.
Mi az, Nancy? Mi a baj?
Találkozni akar Monsignor Bardesszal.
- Na ne! - Miért?
Ezt akarja.
- Az utolsó kenet miatt? - Mi? Most ezt miért kell?
Tudom, hogy nincs sok ideje hátra, de attól nem adhatjuk fel.
Ne hívd fel, Nancy! Beszélek vele.
John, kérlek!
Addig szeretné, amíg még magánál van, és ezt meg kell értenünk.
Szeretnéd meggyónni nekem bűneidet, gyermekem?
Bocsáss meg, atyám, mert vétkeztem.
Én…
meg akartam halni…
Jack után.
Azt gondoltam…
mindkettőnknek meg kellett volna halnia aznap Dallasban.
Mozdulni se tudtam.
Lefagytam.
És annyira… dühös voltam rá.
Mindazért, amit velem tett.
Az összes nőért.
De mindig védtem őt. Mindig.
Még a halála után is.
Leültem azzal az újságíróval,
és elmondtam neki azt a tündérmesét.
„Camelot nincs többé.”
És azt akarom, hogy tudja, hogy…
megbocsátok neki.
Jacknek?
Istennek.
„Dicsőség, ha próbára tesznek.
Ha eljön a pillanat, mikor bevethetjük varázserőnket.
A lényeg, hogy valakinek fontosak legyünk.
Egy kicsit talán őrültség. De ennek nincs köze a törvényhez.
A második esély csak illúzió.
Mindig is csak egy esély volt.
A sötétben tapogatózunk. Megtesszük, amit tudunk.
Odaadjuk, amink van.
A bizonytalanságunk a szenvedélyünk. A szenvedélyünk a feladatunk.”
Sajnálom.
Mit?
Miről beszélsz?
Erről az egészről. Csak…
Csak egy gondolat.
Ó, édesem!
„Édesanyám tegnap éjjel 22.15 körül elhunyt.
Ott voltak mellette a barátai, a családja, a könyvei,
minden és mindenki, akit szeretett. Hozzá méltó módon ment el.
És ezért hálásak vagyunk.
Most már Isten kezében van.”
Köszönöm.
Sosem fogom megérteni.
Mit?
Hogy miért kell erősnek mutatkoznunk előttük.
Köszönöm, hogy eljöttél.
Nagyra értékelem.
John!
Szia!
Nagyon sajnálom.
Korábbi géppel akartam jönni, de nem volt már hely,
aztán elvesztették a poggyászomat…
- Nem is tudtam, hogy jössz. - Hogy ne jönnék? Ő volt a mindened.
Mármint a virrasztásra.
Gondoltam, hogy a temetésen ott leszel, de honnan…
Nézd, bármi is történt anyád és köztem,
nem számít. Az élet túl rövid, és tudom, mennyire szeretted.
- Köszönöm. - Van ruhatár?
- Nincs. - Beteszem a szobádba.
ÁTLÉPNI TILOS - RENDŐRSÉGI KORDON
Ő is nagyra értékelte volna,
hogy ilyen messzire utaztak miatta. Köszönjük szépen.
Még mindig emlékszem az útra, mikor apátokkal Párizsba mentek.
Van fogalmad arról, milyen elegánsnak és profinak kell lennie valakinek,
hogy lenyűgözze a franciákat?
Egy partin voltam a Monacói Hercegi Palotában,
és valaki megkérdezte Grace hercegnét,
milyen a világ legelbűvölőbb nőjének lenni,
és tudod, mit felelt?
„Kérdezze meg Jackie O.-t!”
Hát persze.
Ismered Teddy bácsikámat.
Örvendek, Kennedy szenátor úr.
A gondjaira bízlak, ha nem bánod.
Nagyon örvendek. Véletlenül…
Hát itt vagy!
Azt hittem, már elmentél.
Nem, csak ide-oda rohangáltam.
Hogy vagy?
Nem tudom. Azt hiszem, nem nagyon volt még időm felfogni.
Igen, ez a fura a gyászban.
Csak úgy rád tör, és annyit tehetsz, hogy átadod magad neki.
Mint én, miután elvesztettem Hanket.
Sajnálom.
Tudom, hogy kutya volt, de én gyerekemként szerettem.
Tudom.
Mindenki azt akarja tudni, hogy akkor most mi van velünk,
hogy milyen minőségben vagyok itt.
Az emberek a kapcsolatunkról kérdeznek anyám virrasztásán?
- Hát, nem ilyen konkrétan, de… - Hónapok óta nem beszéltünk, úgyhogy…
Pontosan. Sok mindent meg kellene beszélnünk.
- Nancy, láttad Caroline-t? - Szerintem kicsit félrevonult.
Megnézem a nővéremet. Majd később beszélünk.
Hogyne.
- Bocsi, csak… - Semmi baj.
Kibírhatatlan odakint.
Szerintem senki sem mondott róla olyat, ami hiányozni fog.
Nem fog hiányozni a tartása, vagy a könyvek iránti szeretete?
Mintha félnének beismerni, hogy ő is csak egy ember volt.
Mintha a legkisebb hibának az elismerése
megkérdőjelezné a hozzá fűződő kapcsolatukat.
Emlékszel, mikor megtalálta a marihuánádat a hyannisi kertjében?
Nem ő találta meg, hanem egy rendőr.
Istenem! Tényleg.
Mit keresett egy rendőr a hyannisi kertben?
Nem tudom. Talán egy szomszéd jelentette.
Azt hittem, imádtak a szomszédok.
- Nem azt mondtad, hogy cukkini? - Petrezselyem. Cukkini?
- Nagyon dühös volt. - Elővette azt az ijesztő, mély hangját.
„Caroline! Marihuána? Ezt hogy képzelted?”
„A kertemben? Ez egy botanikai szentély.”
Volt egy időszak, mikor igazi lázadó voltál.
Hiányoznak azok az idők.
Csak így akartam elmondani, hogy sosem leszek olyan, mint ő.
Én örülök, hogy nem lettél olyan.
Különben nem lenne ilyen különleges testvérem.
Jól van. Vissza kéne mennünk.
Az egyik kuzinunk azt kérdezte,
valaki el tudja-e zongorázni a Frère Jacques-t.
- Egy perc, és megyek. - Jó.
Azoknak, akik most csatlakoznak hozzánk,
hamarosan beszámolunk önöknek Jacqueline Kennedy Onassis
temetésének részleteiről.
Jacqueline Kennedy Onassis
csütörtök este halt meg 22.15-kor az otthonában.
A kórházból Upper East Side-i lakásába vitette magát.
Mindenki, aki 1963-ban már elmúlt tízéves, a legnagyobb hálával emlékszik vissza rá,
mert az ő ereje volt az, ami átsegített minket
azon a borzalmas novemberen 1963-ban.
Senki sem nézett ki úgy, nem beszélt úgy, nem írt úgy, mint ő,
és senki sem volt olyan eredeti, mint ő.
Senkit nem ismertünk, aki öntudatosabb lett volna nála.
Csodálatos gyermekeket nevelt fel.
Becsületes, erényes, erős jellemű emberek lettek, akárcsak ő volt.
Mindig nagyon büszke volt sikereikre, és osztozott minden fájdalmunkban.
Akkor volt a legboldogabb, ha velük lehetett.
Ők ketten a két csodái.
Gyakran gondolok arra,
amit Jackről mondott a halála után.
LÁNYUNK 1956. 08.23.
„Legendává tették, pedig szívesebben lett volna csak egy férfi.”
Jackie is jobb szeretett volna csak önmaga lenni,
de a világ ragaszkodott hozzá, hogy ő is legendává váljon.
Kedves John!
Tudom, milyen nyomás nehezedik majd rád egész életedben Kennedyként,
hiába születtél ártatlanul a világra.
A te helyed a történelemben megkérdőjelezhetetlen.
De bármilyen utat is jársz majd be az életben,
csak annyit kérek, tedd büszkévé Caroline-t, a Kennedy családot,
de legfőképpen magadat!
Azokkal légy, akik olyannak szeretnek, amilyen vagy!
Nagyon szeretlek, Anyu.
TELEFON
Lélegezz!
Elizabeth Beller „Once Upon a Time” című könyve ihlette
A feliratot fordította: Bednárik Henriett