Tento příběh je inspirován skutečností, některé události byly upraveny.
Je tak roztomilá.
Podívej na ty stromy. Jsou prostě nádherné, že?
-Jsi v pořádku? -Ano, nic mi není.
Snažíme se získat investory,
což je samozřejmě velká lekce pokory.
Michael mě v podstatě nutí o finance škemrat.
Je to tvůj časopis. Co jsi čekal?
Já vím.
A dělám to rád, ale nechci, aby lidi viděli George a mysleli na mě.
Chci, aby měl vlastní identitu.
Myslíš, že tvůj otec získal křeslo v kongresu jen díky svým zásluhám? Ne.
Těžil ze svého šarmu, neodolatelnosti a otcova bohatství
a to vše pak využil ke konání dobra a aby všem ukázal, kdo je.
Je pro tebe důležité, abys šel svou vlastní cestou,
ale zlato, můžeš si vybrat z tolika otevřených dveří.
Nemusíš si jedny vybrat a proběhnout jimi, jen abys měl splněno.
-Můžeme s tím prosím nezačínat? -Jen ti chci říct,
že tvoje příjmení nemusí být stud, kterého se nutně musíš zbavit.
Proto si přeju, abys víc vyhledával Mauricovy rady.
Ale já s ním mluvil.
Vždycky tu pro tebe bude.
Proč to říkáš takhle?
Jen chci říct, že bys měl jeho rady využít.
Vyzvedneme Caroline a pojedeme domů, ne?
Opravdu nepotřebuju, aby mě tu vyfotili, jak popadám dech nebo pomalu chřadnu.
Pryč jsou časy, kdy můj styl prodával noviny.
Prosím tě. Po Páté avenue bys mohla jít v králičím kostýmu
a lidi by se ptali: „No teda, kde jste ho pořídila?“
Po molech by chodily modelky a spíš by skákaly.
-Přestaň. -Měly by ocásky, všechno.
Prosím, nerozesmívej mě.
Promiň. Jsi v pořádku?
Ano, jsem v pořádku. Tahle bolest mi nevadí.
Určitě nechceš jít dál?
Ne, docela mi vyhládlo.
Dobře. Chuť k jídlu je dobré znamení.
Díky, Tony.
Vypadá to tu jako ve skleníku.
-Mám je odnést nahoru? -Ano, prosím, Tony. Díky.
-„Jsi v mých odrazech. Michael Jackson“? -Máma mu zajistila smlouvu na knihu.
Daryl? Myslela jsem, že nás po tom s tím psem odstřihla.
Je to od ní velkorysé.
O všech mluvíš hezky, když už jsou pryč.
Představuju si, co si lidé v tom letadle museli myslet, když tě viděli s tou urnou.
Proč myslíš, že chci udělat pilotní zkoušky?
-Tak jo, musím jít. -Dobře.
-Fakt nechceš pomoct? -Ne, ale díky.
Dobře.
Odveď s sebou všechny ty supy.
Dobře.
-Chcete jít služebním vchodem, pane? -Ne, to je dobrý.
Děkuji.
Johne!
Dělej, přidej, už tam skoro jsme.
Snažím se. Ať do něčeho nenarazím.
Panebože. Připraven?
Jo, asi jo.
New Yorku, teď můžeš závidět.
Do prdele.
Jako bych měl halucinace.
-Ježíši, je mi vidět péro, co? -Jo, je to lepší než v reálu.
-Zdržíme se? Jestli si tě někdo všimne? -Nemůžu uvěřit, žes mi to zařídila.
Jen jsem tam dala tvou fotku.
Vyfotím tě.
No tak.
-Chci, abys tam byla se mnou. -Ne. Tohle je tvoje chvíle. Běž.
Úsměv.
Vyskoč.
Nenecháme si to zabalit?
Proč? Já mám snědeno.
Chtěla jsem jednu hranolku
a tys jednoznačně řekl, že si jich můžu dát, kolik chci.
Protože jsi mi nedala na výběr.
Už nám přinesli účet?
Chvátáš někam?
-Ne, jen… -Ahoj, Johne.
Nemám u sebe hotovost, takže…
Co?
To je mi ale náhodička.
Mám slabost pro zalaminovaný menu.
Johne, tohle je můj kamarád Michael.
-Těší mě. -Nápodobně.
Máš nový kolo.
Jo, mám.
Tu krádež jsem ohlásil, ale asi to nikam nevedlo.
A pořád nemáš zámek.
Jo, krůček po krůčku.
Možná začni s helmou a třeba někdy?
Na tyhle vlasy? To si nemyslím.
-Johne, máš tu objednávku. -Díky, Joe.
Jasně.
Ráda jsem tě viděl.
Já tebe taky.
A…
Myslím na tvou mámu.
Díky. Toho si vážím.
-Těšilo mě, Mikeu. -Mě taky.
-Tak zatím. -Ahoj.
Co budeš dělat po zbytek dne?
Takže teď chceš dělat, že nic?
Máš na tváři kečup.
Mám tě rád dluh 650 000 dolarů
Drahá Jackie, včera jsi mě překvapila, nikdy nezapomenu…
Moje Jackie, přeji ti hodně štěstí a zdraví k narozeninám.
U starých fotek jsem vzpomínala na naše první setkání. S láskou, Ethel
Co to děláš?
Moje osobní korespondence nemusí být mobiliářem muzeí.
To nemusíš dělat, mami.
Můžu zařídit, aby ty dopisy byly zapečetěny.
Nechci, aby byly zachovány. Jak pro veřejnost, tak pro rodinu.
Text pod čarou není neoblíbený bezdůvodně.
Veškerá zábava je pak tatam.
A máš pro to důvod zrovna teď?
Na rozdíl od tebe nerada cokoliv odkládám na poslední chvíli.
Mimochodem, co tvůj milostný život?
Nevyzvídám. Jen jsem upřímně zvědavá.
Dalo by se říct, že jsem v jistým přechodným obdobím.
Abych nikoho nenaštval, naštval jsem úplně všechny.
Zvlášť jednu osobu, která je…
Je výjimečná.
Konfrontace ti nikdy moc nešla.
A četla jsem o téhle výjimečné osobě?
Ne.
A právě to mě na ní přitahuje. Vůbec o to nemá zájem.
Zřejmě ví, kdo je.
A když se na mě podívá, vím, že vidí, že nejsem…
Ví, kdo jsi.
Vzpomínám si na první noc v Bílém domě s tvým otcem.
Otočil se na mně a řekl,
„Věřila bys tomu, kde jsme?“
A já na to: „Jistěže ano. Jak myslíš, že jsme se sem dostali?“
Náš společný život byl svým způsobem spíš splněním mého snu než jeho.
Ne že bych se někdy viděla v Bílém domě,
ale tvůj otec mohl být celý život šťastný na plachetnici nebo na koni
a já z nějakého důvodu…
Vždycky jsem věděla, že mě čeká jiný život než ostatní.
Něco víc.
Četla jsem některé „ty pocty“.
Proč to říkáš takhle?
Nezamýšleli to tak, ale jsou to v podstatě nekrology.
Není hezké být naživu, aby sis mohla přečíst,
co pro lidi znamenáš?
To uctívání nezpochybňuji.
Spíš to, kde se vzalo a jak vzniklo.
Někdy si prostě říkám,
jak by si mě pamatovali, kdybych neměla…
-Kdybych nebyla… -Co?
Americká vdova.
Tím nechci říct, že mě příval té lásky nedojímá, ale…
Patos a uznání jsou jako dvě strany jedné mince.
Vážně si myslíš, že je to tohle? Lítost?
Není.
Celý svět si myslel, že jsme si něčím prošli,
že to, co se stalo v Dallasu,
se stalo nám všem.
Řekla jsi mi, že jsi neměla na výběr a musela žít dál, že by to udělal každý.
Ale pleteš se. Měla jsi na vybranou.
Vyrůstali jsme v obývácích Američanů.
Mají pocit, že nás znají, že jsme součástí jejich rodiny.
Proto když uděláme něco nevhodného
nebo v rozporu s jejich vnímáním, nás zkritizují s ještě větším zápalem.
Protože v jejich mysli bychom bez nich neexistovali.
Veřejnost vždy drží v jedné ruce květiny a v druhé kámen.
Na to nezapomínej.
Díky, že jsi přišla.
Mám pocit, že si vyměňujeme státní tajemství.
-Jednou mě přepadli v parku. -Cože?
Bylo mi asi 15 a jel jsem na kole na tenis.
Jeden chlap mě omráčil, vzal mi kolo a zmizel.
Ty a ty tvoje kola. Nehlídala tě tajná služba?
Jo, ale máma vždycky chtěla, aby si drželi odstup.
Nechtěla, abych vyrůstal jako rozmazlený princ s božským komplexem.
Brusle ti ještě nezakázala.
Protože se kradou hůř než kolo.
Ráda mě posílala pracovat na ranče, rybářský lodě a výpravy do divočiny.
Vždycky chtěla, abych byl opravdový muž, ať to znamená cokoliv.
Asi se bála, že ti způsobí potíže a že pro tebe není dost dobrá.
Nechtěla, aby ses cítil ještě méněcennější.
Jak to, že mou rodinu znáš líp než moje rodina?
Ne, jen vím, že na světě není větší síla než svobodná máma.
Mají dvojnásobné zodpovědnosti a člověk by čekal shovívavost,
ale musí se usmívat a snášet svět řízený muži, kteří je zklamali.
Tvůj táta tvou mámu zklamal?
Zklamal spoustu lidí.
Jak je na tom? Tvoje máma?
Vidím, že má strach,
a vždycky jsem věděl, že se o ni jednou budu muset postarat, ale je jí 64, víš?
Přežívá. To prostě umí. Přežívat.
Jo.
Ale pomysli na všechny ty životy, které za těch 64 let prožila.
Snad ji někdy poznáš. Zamilovala by si tě.
-Promiň, jsem… -Ne, to nic.
Asi bych měla jít.
Jo.
Proč ses chtěl sejít?
Máš spoustu přátel a rodinu.
Nevím. Chtěl jsem vidět jenom tebe.
A co…
-Daryl? -Jo.
Je zpátky v L. A. Zřejmě na neurčito.
Nemusíš mě doprovázet. Bydlím pět minut odsud.
Těch pět minut využiju, pokud ti to nevadí.
-… se Sharpie. -A nikdo si nevšiml?
Ne. Všude samý skvělý recenze.
Měla bych jít.
Jo, modela ve spodním prádle čekat nenechávej.
-Musí mít hlad. -Zjišťoval sis o něm něco?
Stačí se podívat nahoru. A vidíš ho 15metrovýho.
Jsme kamarádi.
S modelem spodního prádla nikdo není jen kamarád.
-Jsou to chodící sexuální symboly. -Říká „Nejvíc sexy muž“ časopisu People.
To je něco jinýho.
-Jak to? Jo, jsi všude jinde bez trika. -Nejsem na Times Square ve slipech.
Tobě i tvému nadějnému kamarádství to moc přeju.
Široký a svalnatý rameno k vyplakání potřebujeme všichni.
Dobrou, Johne.
Pořád chceš být učitelka, až vyrosteš?
Chci být fotografka.
Fotografka? Vážně? Odkdy?
Víš, že babička byla fotografka, když byla trochu mladší?
Pro noviny a tak podobně.
Chceš si pochovat moje miminko, babi?
Ano, chci. Dítě se všemi těmi šperky…
Zlato, pochovej ji ty a já jí přinesu deku, ano?
Babi.
Mami!
Panebože.
Mami?
Eugie!
Mami! Eugie, volej 911.
Mami, probuď se. Mami!
Ať ji v nemocnici zapíší pod aliasem.
Postaráme se o to.
To nic, mami. Budeš v pořádku.
Byli jsme optimisté. Snímky ukázaly ústup rakoviny z hrudníku a žaludku.
Ale nyní zdá se, že se rozšířila do mozku a míchy.
V tuto chvíli doporučujeme mnohem agresivnější léčbu…
Podej mi tašku, prosím.
Do mozku bychom vám vyvrtali díru a zavedli šant,
který by umožnil volný tok nashromážděné tekutiny do jiné části těla…
Jackie! Tady.
-Jak se cítíte? Johne! -Myslíme na vás, paní Kennedyová.
Kolik času podle vás má?
Kolik času běžně zbývá někomu v této fázi?
To se může výrazně lišit.
Dobře. Děkujeme.
Nezavoláme tetě Lee?
To by nemuselo dopadnout dobře.
-Jo, nejdřív možná Anthonymu. -Jo.
Co je, Nancy? Co se děje?
Chce monsignora Bardese.
-Ne. -Proč?
Přeje si to.
Poslední pomazání?
Proč děláme, jako by se to dělo už teď?
Vím, že má málo času, ale to neznamená, že to vzdáme.
Nancy, nevolej mu. Promluvím s ní.
Johne, prosím.
Chce to udělat, dokud je při smyslech, což jí nemůžeme mít za zlé.
Chcete se teď vyzpovídat?
Odpusťte mi, otče, neboť jsem zhřešila.
Chtěla…
Chtěla jsem umřít…
po Jackovi.
Myslela jsem…
že jsme v Dallasu měli umřít oba.
Ale nepohnula jsem se.
Zamrzla jsem.
A byla jsem na něj hodně naštvaná.
Kvůli všemu, čemu mě vystavil.
Všechny ženy.
Ale vždycky jsem ho chránila. Vždycky.
I po jeho smrti.
Sedla jsem si s tím novinářem
a odvyprávěla mu tu pohádku.
„Další Kamelot už nikdy nebude.“
Chci, aby věděl…
že mu odpouštím.
Jackovi?
Bohu.
„Podstoupit zkoušku přináší slávu.
Mít dobré vlastnost a sesílat naše kouzla.
Důležité je vzbudit v někom zájem.
Shodou okolností jsi blázen. Ale to zákon neovlivňuje.
Právě druhá šance je klam.
Vždy měla být jen jedna.
Nikdy nevíme vše. Děláme, co můžeme.
Dáváme, co máme.
Naše pochyby jsou naše vášeň. A naše vášeň je náš úkol.“
Omlouvám se.
Co?
O čem to mluvíš?
Všechno tohle jen…
Jen kvůli nápadu.
Zlato.
„Moje matka zemřela včera večer kolem čtvrt na jedenáct.
Byla obklopena přáteli, rodinou, knihami,
lidmi a vším, co měla ráda. A odešla po svém.
Za to jsme velmi vděční.
Teď je v Božích rukách.“
Děkuju.
Nikdy to nepochopím.
Co?
Proč kvůli nim musíme být stateční.
Díky, že jste přišli.
Moc si toho vážím.
Johne!
Ahoj.
Moc mě to mrzí.
Chtěla jsem přiletět dřív, ale bylo plno, pak mi ztratili kufr a…
-Nevěděl jsem, že přijdeš. -Jistě. Byla pro tebe vším.
Myslel jsem na obřad.
Čekal jsem, že budeš na pohřbu, ale jak…
Ať se mezi mnou a tvou matkou stalo cokoliv,
na tom nezáleží. Život je krátký a vím, co pro tebe znamenala.
-Díky. -Je tu šatna?
-Ne. -Dám si ho do ložnice.
Moc by pro ni znamenalo, že jste sem přijeli z takové dálky. Moc vám děkujeme.
Vzpomínám si, jak s tvým otcem jela do Paříže.
Máš vůbec ponětí, jak elegantní a schopný musíš být, abys udělal dojem na Francouze?
Byla jsem na párty v Monackém knížecím paláci,
kněžny Grace se někdo zeptal, jaké to je být nejkrásnější ženou světa,
a víš, co řekla? „Budete se muset zeptat Jackie O.“
Samozřejmě.
Můj strýc Teddy.
-Těší mě, senátore Kennedy. -Nechám tě v jeho schopných rukách.
Těší mě. Nejste náhodou…
Tady jsi.
Myslela jsem, že jsi zmizel.
Ne, jen jsem tu pobíhal.
Jak se cítíš?
Nevím. Ještě jsem neměl čas to zpracovat.
Jo, smutek je v tomhle zvláštní.
Připlíží se k tobě a ty se mu jen musíš podvolit.
Však víš, jako když jsem přišla o Hanka.
Za to se omlouvám.
Jo, byl to pes, ale taky byl jako moje dítě.
Jo.
Všichni se snaží zjistit, jak to mezi námi vypadá.
V jaké roli tu jsem.
Někdo se tě na tryzně ptá na náš vztah?
-Ne výslovně, ale… -Nemluvili jsme spolu měsíce, tak…
Přesně. Hodně toho zůstalo nevyřčeno.
Nancy, neviděla jsi Caroline?
Nejspíš potřebovala chvilku.
Půjdu zkontrolovat sestru, ale promluvíme si později.
Jistě.
-Promiň, jen jsem… -To nic.
Je to tam šílený.
Slyším jen hromadu žvástů, nic, po čem by se mi stýskalo.
Nebude ti chybět její klid nebo láska ke knihám?
Jako by se všichni báli přiznat, že byla jen člověk.
Jako by přiznání sebemenší nedokonalosti jejich vztah k ní nějak znevážilo.
Vzpomínáš, jak ti na zahradě v Hyannis našla trávu?
Nenašla ji ona, ale policista.
Panebože, no jo.
Co vlastně na tý zahradě dělal?
-Nevím. Nejspíš to nahlásil soused. -A já si myslel, že nás měli rádi.
-Neřekla jsi, že je to cuketa? -Petržel. Cuketa?
-Byla tak naštvaná. -Její hlas se děsivě snížil o oktávu.
„Caroline. Marihuana? Jak jsi mohla?“
„A v mé zahradě? V botanické svatyni.“
Chvíli jsi byla celkem rebelka.
Chybí mi to.
Asi jsem se jí snažila říct, že nikdy nebudu jako ona.
Tak třeba já jsem za to moc rád. Jinak bych přišel o někoho výjimečnýho.
Dobře. Měli bychom se vrátit.
Jeden bratranec se ptal, jestli někdo neumí zahrát na klavír „Frère Jacques“.
-Hned přijdu. -Dobře.
Pokud jste si nás právě zapnuli,
průběžně vás informujeme o pohřbu Jacqueline Kennedy Onassis.
Jacqueline Kennedy Onassis zemřela ve svém domě ve čtvrtek zhruba ve 22:15.
Chtěla se vrátit do svého bytu na Upper East Side.
Každý, komu v roce 1963 bylo přes deset, na ni vzpomíná s největším vděkem,
protože tím strašným listopadem roku 1963 nás provázela právě její síla.
Nikdo jiný nevypadal jako ona, nemluvil jako ona, nepsal jako ona
a nebyl tak originální ve všem, co dělala.
Nikdo, koho jsme znali, neměl lepší pocit ze sebe sama.
Z jejích dvou dětí vyrostly neobyčejné osobnosti.
Upřímné a neposkvrněné a se stejným charakterem.
Jejich úspěchy ji těšily a jejich smutky ji tížily.
Jejich společný čas pro ni byl čirou radostí a potěšením.
Jsou to její dva zázraky.
Často myslím na to, co o Jackovi řekla v prosinci po jeho smrti.
DCERA 23. SRPNA 1956
„Udělali z něj legendu, i když by raději byl pouhým mužem.”
Jackie by raději byla sama sebou,
ale svět chtěl, aby legendou byla i ona.
Drahý Johne,
rozumím tlaku, kterému budeš muset čelit jako Kennedy,
i když jsme tě na tento svět přivedli jako nevinného.
Své místo v dějinách si zasloužíš víc než kdokoliv.
Ať se vydáš jakoukoliv cestou,
žádám po tobě jen to, aby Caroline, celá naše rodina
a hlavně ty sám byl hrdý na to, kým jsi.
Buď nablízku těm, kteří tě znají a mají rádi takového, jaký jsi.
S láskou, maminka.
Dýchej.
Podle románu „Once Upon a Time“
České titulky Tomáš Pikl