Я задам вам кілька особистих питань,
це допоможе нам створити ваш психобіографічний портрет,
який допоможе судді прийняти рішення
щодо опіки…
Андреа?
-Так. -Дуже добре.
Коли ви почали вести сексуальне життя?
У вісімнадцять.
-Вісімнадцять? -Так.
-Ваші батьки живі? -Так.
-Які у вас із ними стосунки? -Хороші.
Опишіть відносини з батьком.
Ніякі.
Він пішов, коли я був дитиною.
Мати була суворою?
Ні.
Ні. Вона хіпі, ліберальна…
Обожнює тварин, вірить у вільне кохання.
Була вегетаріанкою до того, як це стало трендом.
Обожнювала Лопеса Обрадора ще до того,
як він започаткував програму для пенсіонерів.
Вона крута.
Скільки сексуальних партнерів у вас було?
Чотири.
Лише чотири?
Що означає «лише»?
Скільки сексуальних партнерів у вас було?
Це трохи складно. Ну…
-Тобто… -Орієнтовно?
Може, діапазон? Від десяти до двадцяти, 20-30?
Ви колись приймали психотропні речовини?
Марихуану.
Ви колись приймали психотропні речовини?
Якщо чесно, так.
У якому віці ви зустріли батька своєї дитини?
Коли мені було 20.
Мені було 32.
Коли у вашої дитини випав перший зуб?
Як звати вчителя вашої дитини?
Ви не знаєте.
Можете сказати, що легко виходите з себе?
Ні.
Ні, ніколи.
Ви жертва домашнього насилля?
Ні.
-Мали справу з домашнім насиллям? -Ні.
Вашій дитині діагностували такі порушення?
Лише «так» чи «ні», ніяких деталей.
Вона часто сумує, втрачає надію чи плаче?
Ні.
-Дратується? -Ні.
-Міркує про смерть чи втрату? -Ні.
-Вона занепокоєна, нервова, схвильована? -Ні.
-У неї бувають панічні атаки? -Ні.
-Має затримки зору чи слуху? -Ні.
Це все. Пройдіть до наступного столу.
ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
3А 3 МІСЯЦЯ ДО ЦЬОГО
Рує!
Хто там?
Це я!
Хто «я»?
Андреа, твоя дочка.
Матрац! Зсунь його донизу! Він мокрий! Відсунь його!
Оце так сюрприз!
Прошу, пані.
Дякую.
Що сталося, мавпенятко?
Мені наснилося жахіття.
-Невже? -Що? Справді, люба? Знову?
-Що це, мамо? -Нічого.
-Андреа? -Ось так, пані!
-Стривай, що сталося? -Поганий сон.
Про що?
Про Ортібурсіо.
Що за Ортібурсіо?
Це зле курча.
Я була в лісі, де бабуся втратила глузд.
-Не може бути. -Що ще сталося?
Ортібурсіо насварив мене, що я потурбувала інших курчат.
-Що? -Що ще?
Аж раптом приземлився НЛО і забрав його геть.
А тоді я загубилася й не могла знайти дорогу додому.
Кажу тобі, психолог для цієї дитини влетить у копієчку.
Дідько!
Звичайно, тобі сняться такі погані сни, глянь на свою футболку.
Просто тато хоче, щоб у тебе був його смак.
Ти ж любиш Iron Maiden, скажи їй.
Не дуже.
Не дуже? Що ти сказала?
Перепрошую. Я все правильно почув?
Ні!
Що-що?
Годі вам, діти!
Нам треба вставати за дві години.
-Мені не лоскотно. -Можна я залишуся з вами?
Добре, але подивимося, хто засне перший.
Один, два, три!
Що робиш, мишенятко? Узяла устілки?
Не можу їх знайти.
Вони під тумбою. Швидше, ми спізнюємося.
-Вони під ліжком! -Дякую!
Як немає, то не шукай. Андреа, давай швидше.
Гаразд!
Ідаліє, поснідай. Уже пізно.
-Спочатку викину сміття. -Швидше, Ідаліє.
Угору!
-Агов! -Ти взяла домашку?
Відкуси гарненько.
-Андреа, ти взяла домашку? -Їж бігом.
Андреа, відкуси шматок.
Андреа!
Кусай гарно.
Уже справді пізно.
-Хапай хліб, і побігли. -Чай.
-Ходімо, зайчику. -Ось твій чай.
Гаразд, дякую.
Твій обід.
Гаразд, щасти.
Несторе, то Ґуеро повернувся.
Так, і не тікатиме знову.
-Ясно. -Привіт, Ґуеро.
Ходімо, люба. Побачимося.
Бувайте.
Усі підтвердили свою участь у твоєму святі?
Крім Каро.
-Її бабусі погано через цукор. -Бідолашна.
Я подзвоню її батькам, щоб вона прийшла.
Поцілуй мене. Люблю тебе.
Зустріч батьків і вчителів та прибирання класу в понеділок.
-Її татко буде. -Заходьте, діти.
Ви слухаєте радіо «Резонанс» на 96,3.
Голос трансформації.
Скажіть мені,
чому попередні адміністрації мовчали про це?
-Не розумію. -Хто мовчав?
Ви мовчали! А тепер лише тикаєте пальцями.
Що за «ви»? Це розмите поняття.
Хто такі «ви»?
Я академік, я журналіст.
-Як справи? -Це воно?
-Так. -Чудово.
-Коли ми зможемо завершити подкаст? -Не знаю.
-Перевірю свій графік. -Буде круто, скажи?
У тебе шалений голос, Ребеко.
Буде круто. Справді.
-Друковані видання та інтерв'ю, зарпла… -І…
Перепрошую, але це вперше проблему вивчають так достеменно,
з грантами та можливостями…
Гранти — це не робота.
Це будівництво зневажливого апарату,
як і PRI.
Перепрошую, Начо, тут ви помиляєтеся.
Чого це?
Люди більше не довіряють старим політикам.
Цей «новий» кабінет такий самий, як і старий.
То ми не можемо змінити щось на краще?
Ви ніколи не помиляєтеся?
-Помиляюся, та я не державний службовець. -Пробачте.
Ми маємо йти, час вичерпано. Давайте поки що призупинимо ці дебати.
Дякую, що прийшли, Начо.
Вам тут завжди раді. Ще побачимося.
А тепер мій любий Руй. Я вся твоя.
-Лауро, як життя? -Чому ти прийшов аж сюди?
Телефоном було б достатньо.
Що зіграєш для нас сьогодні?
Оскільки ми говоримо про зміни, хороші чи погані, —
«У мене немає часу, щоб змінювати своє життя» від майстра майстрів.
Рокдріго Гонсалес! Пророк Нопала!
Боже! Музика моєї юності!
Саме так, Лауро.
-Так, звісно. -Це з його альбому «Хурб…
«Хурбанські історії»! Так.
Ми робили концерти, було просто чудово.
-Справді? -Так, кілька разів.
Це його єдиний альбом. Власне…
Давайте вже послухаємо його. Це чудова пісня! Чує, грай!
-Обожнюю її. Ходила на всі його концерти. -Справді?
Так. Потужний голос!
Коли він грав біля метро, у мене волосся ставало дибки.
-Круто. Ти говорила з ним? -Давайте послухаємо.
Так, звісно.
Ребеко?
Ти одягнена?
-Що таке? -Привіт.
Знаєш, що ти гратимеш сьогодні?
Власне, ні.
Я ніколи не грала на вечірці з приводу заручин, тож…
Мабуть, щось неспішне.
Прикрась гру. Я пришлю тобі кілька мелодій.
Ні, не хочу тебе напрягати. Твоя рекомендація була дуже доречною.
-Я дуже тобі вдячна. -Я радий.
Я допоможу тобі. Я грав для них минулого року.
У них жахливий музичний смак, так?
Давай свій номер, я пришлю тобі мелодії.
Можеш прислати їх через Spotify.
-Я глянь мій список мелодій. -Годі тобі.
Мелодій, про які я думаю, немає на Spotify.
-Годі вже. -Добре.
Дай свій номер.
Гаразд…
Що за… Агов!
Я сам запишу, буде швидше.
Ось так. Є.
Чудово.
Зроби собі ласку й послухай оце.
Серйозно, допоможи собі.
Гаразд.
Ти маєш це знати.
-Добре. -Звісно, бувай.
Побачимося.
Па-па.
Знову спізнюєшся, чортяко?
Що? У мене є час до 14:30.
Чого ти?
Андреа? Що сталося?
Що таке?
Га?
Болить.
Що ти їла? Відкривай.
Сонечко.
Ми ж казали не їсти ту гидоту зі шкільного магазину.
Тому й даємо тобі обід.
-Що ти з'їла? -Я вкусила перчений льодяник.
Він був хоча б смачний?
Почнеш про іконографічне дослідження
та доколумбовий стиль, який ми обрали для цього.
Не пояснюй про вульви, я з'явлюся
й розкажу про наш дизайн.
І про цензуру в соцмедіа.
Що з тобою таке?
Забула випити таблетки?
Чого ти?
Ми от-от продамо наші душі корпоративному дияволу.
Хуліє, оце твоє почуття провини.
Давай не ускладнювати все.
Чи, скоріше, свої життя.
Я лише «за».
Але частина мене
хоче цього, а інша — ні.
Ми виконуємо для них проєкти, щоб працювати над своїм.
Правда?
Мені стрьомно.
Не думай про гроші,
подумай про розголос.
Ми будемо на вулицях, на білбордах, усюди.
Нам усе вдасться.
Усе вдасться.
Знаю, ми домовилися, що у вас буде повна свобода творчості, та…
Повна, абсолютна.
-Так, але це наче… -Ефектно!
Це ефектно, супер. Правда, нам подобається, Панчо?
Мені нагадує…
Пам'ятаєш кампанію з капелюхами-цуциками від Лулу-Коли?
-Так, ми ж її дизайнери. -Цуцики?
-Справді? -Так, і дизайнерки.
Дизайнерки?
Дизайнерки!
Круто. Кампанія має гендерну рівність.
Пробачте. Я не виключила через дочку.
-Що? У тебе є діти? -Так.
-А скільки тобі? -Тридцять.
-Аж 30? -Така молода, ге?
-Дідько! -Щоб мене!
Власне, у мене донька. Дайте мені дві хвилини.
Звісно, не хвилюйся. Ми розуміємо, іди розмовляй.
-Я покажу тобі… -Покажи.
Що таке, Рує? У мене зустріч.
На черевиках та сорочці.
Одягаєш і…
Мені подобається ця з надихаючою вагіною.
А ще в нас є кофтинки.
Ти ж знаєш адресу, так?
Добре. Тримай мене в курсі.
Бувай.
Ми допоможемо тобі одужати, не хвилюйся. Ми ж поруч.
Голос трансформації.
Ми повернемося після перерви. А зараз — міжнародні новини.
Китай насторожі.
Новий коронавірус забрав три життя.
І навіть перейшов кордони.
Два випадки були зареєстровані в Таїланді,
один у Японії, ще один — у Південній Кореї.
ВОЗ…
Що сталося, друже?
Привіт.
Ми закриті. На щастя, я зміг підійти.
-Ти знав, що ми їдемо? -Хулія дзвонила. Що таке, Анді?
-Привіт. -Ходімо.
Проходьте.
Досі смердить.
Ми закрилися на кілька днів, щоб позбутися комах.
Це нас не уб'є?
Ні, це від клопів.
Це найдорожчий район, але в нас засилля клопів.
Паршиво.
У нас були воші не так давно, правда?
Однокласники.
-Й однокласниці, тату. -Дівчата і хлопчики, так.
Досі є запах, так?
Трохи. Але не сильний, чесне слово.
Ти відчуваєш, Анді?
Угу.
Власне, він доволі сильний.
Відкрий широко.
Ось так.
-Тобі краще? -Трохи.
Гаразд.
-Усе готово. -Чудово.
-Дякую тобі. -Тож…
Якщо болітиме, дай їй половину ось цього.
Сьогодні лише перетерту їжу.
А на дні народженні не перестарайся з цукерками.
Ну все. Досі хочеш водити вантажівку, коли виростеш?
Ні.
-А ким хочеш бути? -Стоматологом.
Стоматологом?
Будь серйознішою!
Що?
Я не хотів образити, пробач.
Якщо хочеш бути стоматологом, то це круто.
Пусте. Я знаю всі жарти про стоматологів.
Якщо станеш чудовим спеціалістом на кшталт Фаусто,
у тебе все буде в шоколаді.
Але можна вибрати й якусь веселішу професію, як ти схочеш.
-Пробач і дякую. -Пусте.
-Тоді бувай. -Звертайтеся.
Скоро прийду до тебе, мені треба…
Спробуй до мого тата, я працюю з дітьми.
-Невже? -Так.
Мені треба вибілити зуби.
-То він це зробить, не питання. -Чудово. Дякую.
-Вона увімкнена? -Так, це все. Дякую.
-Завжди радий. -Дякую.
Ось так і треба, повільно. Дивися.
Готово.
Що?
Га? Нічого.
Чудовий туалетний папір, він не рветься.
Прошу.
Марна трата грошей.
Ти мені винна за нудні поетичні конкурси, куди ти мене тягнула.
Знаю.
Краще тобі піти на весілля.
Звичайно, я прийду.
І це ж просто заручини.
-Знаю. -Не уявляю розмах весілля.
-Готова? -Дідько, я готова.
Агов.
Приїзд до батьківського дому — антропологічна мандрівка.
Ти ще нічого не бачила. Мій батько так сильно чекав цього,
що запросив усіх друзів.
-Сподіваюся, подружок теж. -Тільки незаміжніх.
-Агов. -Дякую.
Я гадала, ти за кермом.
Що? Подивися на розмір.
Зі мною все буде добре. Що?
-Може, тост? -Уже починається.
-Будьмо. -Наче починається.
-А ти не п'єш? -Я забула кляте пиво в туалеті.
Дякуємо всім, що прийняли запрошення
і завітали до нас додому
на святкування заручин мого любого сина Хосе Мануеля
та моєї розкішної невістки Монсеррат.
-Ваші оплески. -Так!
Браво!
Кожен батько мріє,
щоб Господь об'єднав його дітей
у люблячому шлюбі.
Ти довго пручався, негіднику.
Поки молодята не почали танцювати,
а я не наговорив ще більше дурниць,
хочу попросити своїх дочок
сказати кілька слів. Махо…
Ти завжди знаєш, що сказати.
Хуліє, ходи сюди.
Ну ж бо!
Дякую, тату.
Браво!
Дякую всім, що приєдналися до нас.
Вітаємо в сім'ї.
Ти ще не знаєш, куди потрапила, Монсе.
А тепер серйозно.
Найголовніше — спілкуйтеся. Не майте секретів одне від одного.
Будьте благословенні. За вас!
-Браво! -Вітаємо!
Браво!
Немає рецепту
для хорошого шлюбу.
Та якщо знайдете його,
розкажіть татові, у нього вже третій!
Церковні церемонії — це дещо!
Дякую, тату.
Браво.
А тепер
давайте вип'ємо.
-Правильно, тату! -За наречену й нареченого!
У нас закінчилося пиво.
Вони тут усі такі напружені.
До речі, що сталося з Камерон?
-Що? -Ти ж мала привести її.
-Ні, ти б її відлякав. -Та ніколи в житті!
-Не хочу, щоб вона бачила тебе таким. -Вколола!
Ти вляпалась у гівно. Я відчуваю.
-Я не… -Ти летиш занадто близько до сонця.
Ні!
Так, я знаю!
Ні!
Ми випереджаємо наш час, друже.
За тріадами — майбутнє людей.
Ти досі розгрібаєшся з розлученням, ти й поняття не маєш.
У мене все добре з розлученням.
-Хулія робить своє, а я своє. -Невже?
Живете під одним дахом,
а ти спиш на надувному матраці?
Схоже на рай.
Це заради Андреа. Ми не поспішаємо. Що тут такого?
Відколи ми з Хулією домовилися, що все скінчилося,
ми ладнаємо краще, ніж раніше.
Чудово.
У нас усе добре.
Ти засліплений, курчатку, та нічого.
-Пані? -Так?
Я залишила йому їжу, прослідкуйте, щоб він випив свою каву.
-Не випускайте його. -Не слухайте.
-Вона жартує. -Не поїть його.
Чуваче, я перевірю, чи чистий горизонт.
-Ні. Поцілуй мене. -Відвали.
-Я зараз повернуся. -Гаразд.
-Пані? -Так?
Де у вас є мескаль?
Угорі.
-Де? Ось там? -Так.
Джекпот!
-Що таке, Ребе? -Обережніше!
Усе буде добре.
У тебе чудово виходить, так.
Але ти маєш ризикувати, більше ризикуй.
Треба ризикувати. Дай я зіграю пісню.
У мене нема шнурка.
-Ну ж бо. Для мого швагера. -Шнурка нема.
Це для мого швагера. Що це? Я знав!
Божечки.
Це для тебе, брате!
Не чіпай мене!
Забери руки! Не чіпай мене!
-Руки геть. -Пробач.
У нас була вечірка з приводу заручин? Не пригадую.
Ти напився, як і завжди.
Але весілля було неймовірним.
Була справжня вечірка, а не ця туфта.
Ти була така вродлива, така розкішна, така…
Хуліє, зупини, прошу.
Та ви знущаєтеся.
Дідько.
Руй!
-Ми пили, так? -Тільки цей довбень.
Казав, що не питиме. Беріть його, якщо хочете.
Вийдіть із машини для перевірки на алкоголь.
Сьогодні день народження нашої дочки. Пробачте.
-Вийдіть із машини. -Зараз.
-Обережно. -Дякую.
Я все виправлю, Хуліє. Я владнаю цю фігню.
Агов! Не хвилюйся, люба.
Я все владнаю.
Офіцере, якби ви лише…
-Ви не знаєте, де я працюю. -Рує!
Цей прилад виміряє рівень алкоголю в крові.
Ми з тобою на одному боці. Ми хороші люди!
Допустимий рівень — 0,04%.
Ця камера все запише.
Пані, я випила дві пляшки пива.
Тоді у вас усе буде добре.
Дмухайте сюди.
Подивися мені в очі.
-Ми з тобою звичайні люди. -Це все.
Ми однакові, друже.
-Лише подумай про це. -Після тесту ви можете йти.
-Це здирництво! Ви вимагаєте хабар! -Рує, припини!
Ні! Це проти конституції!
Що? Відпустіть її! Візьміть мене!
Витягни мене, придурку! Це ти винен!
Сер, за 3000 песо ми можемо подати судову заборону.
За три тисячі?
У якому році «Пуми» вийшли в першу лігу?
Га?
У 1962, так!
Дідько, так!
У 1962.
Тобто…
Що? Ні, просто…
Агов!
Банкомат з'їв мою картку.
Він її з'їв, я не жартую.
Ні.
Він з'їв картку, чорт!
Стривайте, не треба. Не йдіть, сер! Офіцере!
Офіцере, прошу.
Це не жарт, він з'їв картку.
У мене надзвичайна ситуація. Що мені робити?
Я багато років із цим банком, доcі він мене не підводив.
Неймовірно. Що я можу зробити? Ви можете відкрити його?
-Ні, чекайте до ранку. -Що? Прошу, сер!
Працівники банку приходять зранку.
-Що? -Він завжди їсть їх.
-Але… -Вона застрягла.
-Не варто бити його. Ні. -Ні.
-Ти просто зіпсуєш його. -Що?
Ти зіпсуєш його.
-Що? -Твій лак для нігтів.
Гарний. Як називається?
Не знаю. Я замовила його на якомусь китайському сайті.
Скинь мені посилання, коли тобі повернуть телефон.
Звісно.
Слухай, ти зіпсуєш його. Залиш.
Я не хочу отримати ще більше годин.
Вони ні чорта тобі не дадуть.
Вони кажуть це, щоб налякати.
Годі.
Хіба не треба сказати іншим?
Хіба ми матері Терези, ге?
Хтось має вичистити цю діру.
Барбі, то як тебе звати?
Хулія.
А тебе?
Нестримна Огида.
Можеш називати мене Огидою.
-Що це? -Тату мого імені.
Матір божа!
Жалить, курва.
Через кістку, так?
Яку кістку, білявко?
Це шкіра! Хіба в тебе нема тату?
-Ні. -Тоді все ясно.
Як шлюб став наріжним каменем суспільства?
У перших людей був матріархат.
Тоді люди й гадки не мали, що через секс, трахання, бувають діти.
Хлопці поняття не мали, що то їхні діти.
Але вони бачили зв'язок між мамою та дитиною,
бо бачили, як діти вистрибують із мам.
Щойно чоловіки осягнули поняття батьківства,
як навіжені почали залишати повсюди нащадків.
І хотіли впевнитися, що дитина їхня, а не молочника.
Кохання і шлюб не були пов'язані.
Це був договір купівлі-продажу, щоб отримати власність
над конкретною маткою.
У жінок була лише одна ціль: діти.
Набагато пізніше з'явилася ідея романтичного кохання,
що походило від любові до Бога.
Тоді з'явилася маячня про кохання до смерті,
про кращу половинку,
аж поки смерть не розлучить нас.
Тож тепер, на додачу до дітей,
жінки мали ледь не свято бути відданими своїм чоловікам.
А після промислової революції
ми отримали змогу вибирати чоловіків і працювати.
Світ достеменно змінився в усіх аспектах,
а ми досі шукаємо круглу затичку
до старої квадратної дірки, тобто шлюбу.
Ось у чому справа.
Шлюб, юридично визначивши кохання,
убив його.
СПРАВЖНЯ В'ЯЗНИЦЯ — ШЛЮБ А ЦЕ — ПУСТЕ
Хулія!
Переклад субтитрів: Юрій Лаховський