Položím vám několik osobních otázek,
které nám umožní vytvořit váš psychobiografický profil.
Soudce ho pak použije k rozhodnutí
v otázce opatrovnictví…
Andrey?
- Ano. - Dobře.
Kdy jste začala sexuálně žít?
V osmnácti.
- V osmnácti? - Ano.
- Rodiče žijí? - Ano.
- Jaký máte vztah? - Dobrý.
Popište vztah s otcem.
Žádný nemáme.
Opustil nás, když jsem byl malý.
Měl jste přísnou matku?
Ne.
Je to hipík a liberál…
Zbožňuje zvířata a věří ve svobodnou lásku.
Byla vegetarián, než to bylo v módě.
López Obrador ji bral dřív,
než spustil program péče o seniory.
Je úžasná.
Kolik jste měla sexuálních partnerů?
Čtyři.
Jenom čtyři?
Co myslíte tím „jenom”?
Kolik jste měl sexuálních partnerů?
To je trochu komplikované. No…
- Myslím že… - Stačí hrubý odhad.
Co rozmezí? Deset až dvacet, dvacet až třicet?
Užívala jste někdy psychoaktivní látky?
Marihuanu.
Užíval jste někdy psychoaktivní látky?
Ano.
V kolika letech jste potkala otce dítěte?
Když mi bylo dvacet.
Ve třiceti dvou.
Kdy vašemu dítěti vypadl první zub?
Jak se jmenuje její učitelka?
Takže nevíte.
Rozčílíte se jednoduše?
Ne.
Ne. Nikdy.
Jste obětí domácího násilí?
Ne.
- Dopustil jste se někdy domácího násilí? - Ne.
Diagnostikovali dítěti některou z těchto nemocí?
Odpovídejte pouze ano, nebo ne.
Je dítě často smutné, bezmocné či pláče?
Ne.
- Podrážděné? - Ne.
- Zabývá se smrtí a ztrátou? - Ne.
- Úzkost, nervozita, sklony k obavám? - Ne.
- Trpí panickou atakou? - Ne.
- Zrakové či sluchové potíže? - Ne.
To je vše. Přejděte k dalšímu stolu.
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
O TŘI MĚSÍCE DŘÍVE
Ruyi!
Kdo to je?
To jsem já.
Kdo „já”?
Andrea, vaše dcera.
Strč tu matraci sem, je mokrá. Strč ji tam.
To je překvapení!
- Pojď dál. - Díky.
Co se děje, zlato?
Měla jsem ošklivý sen.
- Jak to? - Vážně, zlato? Zase?
- Co to je, mami? - Nic.
- Andreo? - Tak se posaď.
- Jaký sen? - Ošklivý.
O čem se ti zdálo?
O Ortiburciovi.
Kdo je Ortiburcio?
To je zlé kuře.
Byla jsem v lese a babička se zbláznila.
- Fakt? - Co bylo dál?
Ortiburcio mi vynadal, že otravuju kuřata.
- Cože? - A dál?
Pak přiletěli mimozemšťani a unesli ho.
Pak jsem se ztratila a nemohla najít cestu domů.
Za její psychoterapii zaplatíme majlant.
No do prdele.
Nemůžeš se divit, že máš takové sny, když nosíš tohle hrozné tričko.
Jen proto, že táta chce, abys měla stejný vkus.
Iron Maiden máš přece ráda. Viď?
Zas tolik ne.
Zas tolik ne? Cos to řekla?
Co prosím? Slyšel jsem dobře?
Ne!
Co prosím?
Nechte toho, děcka!
Za dvě hodiny vstáváme.
- Nejsem lechtivej. - Můžu tu zůstat?
Dobře. Schválně, kdo usne první.
Jedna, dva, tři!
Co děláš, beruško? Máš vložky do bot?
Nenašla jsem je.
Jsou pod komodou. Rychle, jdeme pozdě.
- Jsou pod postelí! - Díky!
Jestli je nenajdeš, tak na to kašli. Pospěš.
Dobře!
Idalio, nasnídej se. Je pozdě.
- Jen vynesu odpadky. - Pospěš si, Idalio.
Tak pojď.
- Tady máš. - Zabalila sis úkoly?
- Pořádně si kousni. - Andreo.
- Andreo, máš úkoly? - Jez.
Pořádně si kousni.
Andreo!
Kousni si pořádně.
Jdeme pozdě.
- Vem si to a jdeme. - Chai.
- Tak pojď. - Tady máš chai.
Super, díky.
Tvůj oběd.
Tak jo, zlom vaz.
Néstore, Güero se vrátil.
Ale teď už neuteče.
- To ne. - Ahoj, Güero
Jdeme, beruško. Zatím.
Ahoj.
Na tvou narozeninovou oslavu přijdou všichni?
Cara ne.
- Její babička je nemocná z cukru. - Chudinka.
Neboj, zavolám jejím rodičům, aby přišla.
Pusu. Mám tě ráda.
Maminko, v úterý jsou třídní schůzky a úklid tříd.
- Dorazí její táta. - Jdeme, děti.
Rádio Rezonance, 96,3.
Hlas změny.
Chci, abyste mi řekl,
proč to minulé vlády zamlčely?
- Nechápu to. - Kdo to zamlčel?
Vy! A teď to chcete na někoho hodit.
Koho myslíte tím „vy”? Buďte konkrétní.
Koho tím myslíte?
Jsem akademik a novinář.
- Jak je? - Je to ono?
- Jo. - Super.
- Kdy dokončíme ten podcast? - Netuším.
- Podívám se do diáře. - Bude to fakt pecka.
Zbožňuju tvůj hlas, Rebeco.
Fakt by to bylo skvělý.
- Tisk, interview, mzdy… - Také…
Promiňte, ale tohle je poprvé, co se tento problém řeší od základu
i s granty a příležitostmi…
To nejsou pracovní místa.
Je to budování klientelistického aparátu,
stejně jako u PRI.
Promiňte, Nacho, ale mýlíte se.
Jak to?
Lidé už starým známým politikům nedůvěřují.
Tento „nový” kabinet je stejný jako ten předchozí.
Takže nezměníme nic k lepšímu?
Odpovězte mi. Vy nechybujete?
- Chybuji, ale nejsem státní úředník. - Promiňte.
Musíme končit. Čas vypršel a debatu musíme pro tuto chvíli přerušit.
Díky, že jste přišel, Nacho.
Vždy vás rádi vidíme. Tak zas příště.
Teď svou pozornost obrátím na Ruye.
- Ahoj Lauro. - Divím se, že jsi tady.
Vždyť jsi to mohl udělat přes telefon. Ale co už.
Co nám dnes zahraješ?
Když dnes mluvíme o změnách, ať už dobrých, či ne tak dobrých,
pustíme si písničku „Nemám čas změnit svůj život” od mistra mistrů…
Rockdrigo González, El profeta del nopal!
Zpěvák mého mládí!
Přesně tak, Lauro.
- No páni. - Písnička je z jeho alba Hurb…
Hurbanistorias! Ano.
Párkrát u nás vystupoval. Bylo to super.
- Vážně? - Ano, několikrát.
Hurbanistorias je jeho jediné album. Vlastně…
Tak už to pusťme. Je to skvělá písnička. Chuyi, pusť to.
Byla jsem na všech koncertech.
- Vážně? - Vážně.
Úžasný hlas!
Když hrál v metru, měla jsem husí kůži.
- A mluvila jsi s ním? - Teď budeme poslouchat.
Jasně.
Rebeco?
Můžu dál?
- Co je? - Ahoj.
Víš, co budeš dnes večer hrát?
Ne, netuším.
Na zásnubním večírku jsem ještě nehrála, takže…
Asi něco pohodového.
Klidně to můžeš rozjet. Pošlu ti pár tipů.
Nechci tě otravovat. Stačí, že jsi mě doporučil.
- Bylo to od tebe hezké. - Neblbni.
Pomůžu ti. Hrál jsem pro ně loni.
Mají strašný hudební vkus.
Dej mi číslo a pošlu ti nějaké písničky.
Můžeš mi je poslat přes Spotify.
- A omrkni můj playlist. - Ale no tak.
Písničky, které myslím, na Spotify nenajdeš.
- No tak. - Jasný.
Dej mi své číslo.
Dobře…
Jaký máš… Co děláš?
Udělám to… rychlejc.
Na. Hotovo.
Super. Dobře.
Poslechni si to. Nebudeš litovat.
Vážně. Poslechni si to.
- Dobře. - Tohle musíš slyšet.
- Tak jo. - Jasně, pa.
Měj se.
Čau.
Zase jdeš pozdě, Ruyi?
Co? Ještě není půl druhé.
Dobrej.
Andreo? Co se děje?
Co se stalo?
Co?
Bolí to.
Co jsi jedla? Otevři pusu.
Ach jo, zlato.
Kolikrát jsme ti říkali, abys nejedla jídlo z bufetu.
Proto ti připravujeme oběd.
Co jsi jedla?
Měla jsem lízátko.
A bylo aspoň dobré?
Začneš úvodem o ikonografickém výzkumu
a předhispánském stylu, který jsme vybrali. Jo?
O vulvách nemluv, ty vysvětlím já
společně s naším designem
a cenzurou na sociálních sítích.
Co ti je?
Zapomněla sis vzít prášky?
Co se děje?
Chystáme se zaprodat duši korporátnímu ďáblu.
Julio, ty a tvé výčitky.
Nepřivolávej problémy.
A taky se jim vyhni.
Dávám do toho vše, ale část mě to chce,
a druhá zase ne.
Děláme pro ně, abychom mohli dělat na svých věcech.
Budu upřímná.
Mám z toho strach.
Nemysli na peníze.
Mysli na to, jak se zviditelníme.
Budeme na ulicích, billboardech, všude.
Bude to skvělé.
Vím, že jsme vám dali úplnou svobodu v otázce kreativity, ale…
Absolutní svobodu.
- Ano, ale tohle je… - Úchvatné!
Naprosto skvělé. Jsem z toho úplně paf. Že, Pancho?
Připomíná mi to…
Pamatuješ na kampaň Lulu Coly? Na štěňátka v kloboucích?
- Ano, tu jsme dělali my. - Štěňata?
- Vážně? - Ano, dělal na ní celý náš personál.
„Personál”?
„Personál”. Líbí se mi, že je to genderově neutrální.
Pardon, mám to zapnuté kvůli dceři.
- Co? Vy máte děti? - Ano.
- Kolik vám je? - Třicet.
- Třicet? - Vypadá mladší.
- Ty vole! - To mě podrž.
Volá mi dcera. Za minutku jsem zpátky.
No jasně. Klidně to běžte vyřídit.
- Ukážu ti… - Jen běžte.
Co je, Ruyi? Mám jednání.
Na trička a na boty.
Dáme to tam a…
Líbí se mi ta s tou vagínou.
Taky máme mikiny.
Adresu znáš, viď?
Tak jo. Dej mi pak vědět.
Čau.
Hned se o to postaráme. Neboj.
Už jsme tady.
Hlas změny.
A jsme zase zpátky. Čekají nás zprávy ze světa.
Čína je v pohotovosti.
Nový koronavir už zabil tři lidi.
Dokonce se už dostal za hranice.
Dva případy jsou hlášeny z Thajska,
jeden z Japonska a jeden z Jižní Korey.
Světová zdravotnická…
Jak se máš?
Ahoj.
Máme zavřeno, ale přijel jsem.
- Věděls, že přijedeme? - Julia volala. Co se děje?
- Ahoj. - Pojď.
Pojďte dál.
Pořád to smrdí.
Zavřeli jsme kvůli dezinfekci.
Nezabije nás to?
Ne, měli jsme tu štěnice.
Jsme v nejdražší části města, a stejně jsme tu měli štěnice.
Je to na prd.
My zas nedávno měli vši. Viď?
Kluci ze školy.
- I holky, tati. - Kluci i holky. Jasný.
Pořád to tu je, co?
Trochu, ale nic hroznýho.
Cítíš to, Andy?
Jo.
Vlastně to cítím dost.
Otevři.
Super.
- Lepší? - Tak trochu.
Tak jo.
- Hotovo. - Super.
- Díky. - Tak jo.
Kdyby ji to bolelo, dej jí půlku prášku.
Dneska jen kašovitou stravu.
A na oslavě nejez moc bonbonů.
Tak jo, tady. Pořád chceš řídit kamiony, až vyrosteš?
Ne.
- A co chceš dělat? - Zubařku.
Zubařku?
Děláš si srandu?
Co?
Nic proti tobě. Promiň.
Klidně buď zubařkou. To zní dobře.
Klid. Znám všechny vtipy o zubařích.
Pokud budeš tak dobrá jako Fausto,
bude to super.
Ale klidně můžeš mít zábavnější povolání. Je to na tobě.
- Promiň a díky. - Jasně.
- Tak jo. - Kdykoli.
Brzy se stavím. Potřebuju…
Zkus tátu. Já jsem dětský zubař.
- Vážně? - Ano.
Potřebuji vybělit zuby.
- S tím ti táta pomůže. - Super. Díky.
- Je to v zásuvce? - Ano, je. Díky.
- Kdykoli. - Díky.
To je ono. Hezky pomalu. Tady to je.
Tak jo.
Co?
Co co? Nic.
Tenhle toaleťák je super. Netrhá se.
To jsem ráda.
Tohle jsou zbytečně vyhozené peníze.
Po těch slam poetry, na které jsi mě dotáhla, mi to dlužíš.
Já vím.
Ale na tu svatbu přijdeš, viď?
No jasně.
Tohle je jen zásnubní večírek.
- Přesně. - Jak asi bude vypadat svatba?
- Můžeme? - Kurva. Můžeme.
Hele.
Je to jak antropologický výlet do tvého domova z dětství.
Ještě jsi nic neviděla. Táta se na to tak těšil,
že pozval všechny kámoše.
- Doufám, že i kámošky. - Jen ty, které nikoho nemají.
- Tady. - Díky.
- Myslela jsem, že řídíš. - Co? Vždyť je to jen panák.
To zvládnu. Co je?
- Připijeme si? - Začíná to.
- Na zdraví. - Už to začíná.
- Ty nepiješ? - Nechala jsem si pivo na záchodě.
Děkujeme vám, že jste přijali pozvání
a přijeli do našeho domu,
abyste oslavili zásnuby mého drahého syna Josého Manuela
a mé překrásné budoucí snachy Montserraty.
- Velký potlesk. - Jo!
Bravo!
Snem každého otce je
vidět své děti, jak si před Bohem berou člověka,
kterého milují.
Ale vám dvěma to teda trvalo celou věčnost!
Než se mladí vrhnou na taneční parket
a než se já naprosto zesměšním,
rád bych požádal své dcery,
aby pronesly pár slov. Majo…
ty vždy víš, co říct.
Julio, pojď za námi.
No tak!
Díky, tati.
Bravo!
Díky všem, že jste přišli.
Vítej do rodiny.
Nevíš, co tě čeká, Montse.
Ale teď vážně.
Komunikace je vším. Nemějte před sebou tajemství.
Hodně štěstí a na zdraví!
- Bravo! - Blahopřejeme!
Bravo!
Na dobré manželství
neexistuje žádný recept.
Ale jestli ho najdete,
řekněte ho tátovi. Tohle je jeho třetí.
Ale vždy se bral v kostele!
Díky, tati.
Bravo.
Vše tu už zaznělo,
tak se pojďme opít.
- To si piš, tati! - Na nevěstu a ženicha!
Došlo pivo.
Všichni jsou tu tak upjatí.
Co vůbec ty a Cameron?
- Co? - Měla jsi ji přivést.
- Jenom bys ji vyděsil. - Za koho mě máš?
- Nechci, aby tě potkala takhle. - Co?
Jsi v hajzlu. Něco se děje.
- Nejsem… - Zahráváš si s ohněm.
Ne!
Jo, vím to!
Ne!
Předběhli jsme dobu, kámo.
Život ve třech je budoucností lidstva.
Pořád se vyrovnáváš s rozvodem. Vůbec nevíš, o čem mluvíš.
S rozvodem jsem úplně v pohodě.
- Julia si dělá své a já taky. - Vážně?
Žijete pod jednou střechou a ty spíš na nafukovačce.
To zní jako ráj.
Děláme to kvůli Andree. Nespěcháme na to. O nic nejde.
Od chvíle, co jsme si přiznali, že je konec,
spolu vycházíme líp než předtím.
Je to super.
Jsme v pohodě.
Jsi ve fázi popírání. Ale to neva.
- Madam? - Ano?
Nechala jsem mu tu jídlo. Ujistěte se, že vypije to kafe.
- A ať neodejde. - Neposlouchejte.
- Vtipkuje. - Žádný alkohol.
Zjistím, jestli je vzduch čistý.
- Nemusíš. Pusu? - Polib si.
- Hned jsem zpátky. - Dobře.
- Madam? - Ano?
Kde najdu mezcal?
Tady.
- Kde? Tamhle? - Ano.
Bingo!
- Jak je, Rebeco? - Dávej bacha!
Nemusíš se bát.
Vedeš si naprosto skvěle.
Ale měla bys to trochu víc rozjet.
Trochu zariskovat. Něco pustím.
Není tu kabel.
- No tak, je to můj švagr. - Není tu kabel.
Je to můj švagr. Co to je? Já to věděl!
No teda.
Tohle je pro tebe, brácho!
Nesahej na mě!
Ruce pryč! Nesahej na mě!
- Varuju tě, dost. - Promiň.
Měli jsme zásnubní večírek? Nemůžu si vzpomenout.
Byls na mol, jako vždycky.
Ale svatba byla skvělá.
To byla pořádná párty. Ne jako tahle sračka.
Vypadala jsi nádherně, úžasně, prostě…
Julio, zastav, prosím.
To si děláš prdel.
Kurva.
Ruyi!
- Koukám, že jste pili. - Jenom tenhle vůl.
Říkal, že pít nebude. Klidně ho zatkněte.
Vystupte si z auta. Uděláme vám test na alkohol.
Strážníku, naše dcera má narozeniny.
- Vystupte si. - Ano.
- Pozor. - Díky.
Vyřeším to, Julio. Neboj, postarám se o to.
Neboj se, zlato.
Vyřeším to.
Strážníku, kdybyste věděl…
- Nevíte, kde pracuji. - Ruyi!
Toto zařízení změří množství alkoholu v krvi.
Jsme na stejné straně. Jsme dobří lidé.
Povolený limit je 0,4 promile.
Kamera vše nahraje.
Měla jsem jen dvě piva.
Pak se není čeho bát.
Foukněte.
Podívejte se mi do očí, pane.
- Oba jsme obyčejní lidé. - Přesně tak.
Jsme úplně stejní.
- Zamyslete se nad tím. - Jakmile dokončíme test, můžete jít.
- To je podvod. Jde vám o úplatek. - Ruyi, přestaň.
Ne, tohle je protiústavní!
Co? Nechte ji být. Vezměte si mě!
Zaplať kauci, debile! Je to tvá vina.
Pane, za tři tisíce pesos to můžeme dát k soudu.
Tři tisíce?
V kterém roce se Puma dostala do první ligy?
Co?
V roce 1962! Jo!
Já jsem ale dobrej!
Je to 1962.
No…
Co? Co to je?
No tak!
Bankomat mi sežral kartu.
Vážně mi ji sežral.
Ne!
Sakra, sežral mi kartu!
Počkejte! Neodcházejte! Strážníku!
Dejte mi chvilku.
Bankomat mi sežral kartu.
Je to naléhavé.
Co mám dělat?
U téhle banky jsem už roky. To je poprvé, co mě zradila.
To je neuvěřitelné. Co mám dělat? Můžete to otevřít?
- Musíte počkat do rána. - Co? Prosím!
Lidé z banky chodí ráno.
- Co? - Děje se to pořád.
- Ale… - Opravdu pořád.
- Přestaňte do toho mlátit. - Ne.
- Jenom si je zničíš. - Co?
Zničíš si je.
- Co? - Svoje nehty.
Jsou super. Odkud je máš?
Nevím. Z nějaký čínský stránky.
Až ti vrátí telefon, tak mi dáš odkaz.
Jasně.
Vážně si je zničíš. Vykašli se na to.
Nestojím o hodiny navíc.
Žádný nedostaneš.
Jenom tě tím chtějí vyděsit. No tak.
No tak.
Neřekneme to ostatním?
Nejsme žádné Matky Terezy.
Někdo to tu musí vytřít.
Jak se jmenuješ, Barbie?
Julia.
A ty?
Mega zášť.
Ale říkej mi Mego.
- Co to je? - Mám vytetované jméno.
Hustý!
Bolí to jak sviňa.
Protože je tam kost?
Jaká kost, blondýno?
Tetuje se na kůži. Ty žádnou kérku nemáš?
- Ne. - Nepřekvapuje mě to.
Jak se manželství stalo základem společnosti?
První lidé byli matriarchální.
Lidé tenkrát netušili,
že sex rovná se mimino.
Chlapi netušili, že ty děti jsou jejich.
Viděli spojení mezi matkou a dítětem,
protože viděli, jak se děti rodí.
Když pobrali koncept otcovství,
začali být posedlí tím, aby své potomky rozsévali všude možně
a aby si byli naprosto jistí, že dítě je jejich, a ne sousedovo.
Láska neměla s manželstvím nic společného.
Jednalo se o kupní smlouvu, která měla zajistit vlastnictví
jedné ženy, a hlavně její dělohy.
Ženy měly jediný úděl: Rodit děti.
Myšlenka romantické lásky se zrodila mnohem později.
Vycházela z lásky, kterou člověk musel vyznávat Bohu.
Až pak přišla ta blbá myšlenka lásky až za hrob,
drahé polovičky
a dokud nás smrt nerozdělí.
Takže kromě toho, že rodily,
musely být ženy naprosto oddány svým manželům.
Pak konečně přišla průmyslová revoluce a my si mohly vybrat muže a pracovat.
Svět se změnil ve všech směrech, ale my se stále snažíme narvat kouli
do zastaralého čtvercového otvoru, kterému říkáme manželství.
A o to právě jde.
Tím, že manželství institucionalizovalo lásku,
ji zabilo.
OPRAVDOVÉ VĚZENÍ JE MANŽELSTVÍ, TOHLE NIC NENÍ
Julia!
Překlad titulků: Lucie Tatransky