Армандо покидає нас сьогодні. Він їде у краще місце.
П'ЯТИЙ ТИЖДЕНЬ
Що я кажу?
Хіба є краще місце, ніж «Вілла Сан-Франческо»?
- Ні! - Ні!
Ми скажемо: «Там, де йому буде краще жити».
Армандо на це заслуговує,
бо він хороша людина і полюбив нас усіх.
Ми за тобою сумуватимемо.
Аплодисменти Армандо.
Щасти, Армандо.
- Тримайся. - Дякую, лікарю.
- Це тобі подарунок. - Ми розщедрилися.
Це все, що в мене є, Армандо.
- Дякую, друже. - Діво Маріє.
Дякую!
Дякую.
Я не знав, що ти їдеш, і не приніс тобі подарунок.
Та яка різниця?
Що ти робиш?
Ні, це занадто.
Я з радістю. Сходи в добрий ресторан.
Наш дорогий знедолений Армандіно покидає нас.
У мене теж є для тебе подаруночок.
Мадлени. Я їх отримала за допомогою персоналу.
Вони допоможуть згадати le temps perdu.
- Час, який ти втратив тут. - Що я можу сказати, Матільде?
- Дякую. - Ніяких поцілунків, ти зіпсуєш мій макіяж.
- Іди, Армандіно. Іди. - Так, дякую.
- Бувай, Армандо. - Дякую.
Бувай, Армандо.
ЖИТТЯ - ЦЕ ЛАЙНО
Я не знала, де подіти руки.
Я не могла бути на сцені, контролювати свій голос.
Ти не уявляєш, як воно - знати,
що ти погано граєш.
Вона молодець.
Я чайка.
Я не це мала на увазі.
Пам'ятаєш, як ти застрелив чайку?
Чоловік випадково проходив повз і заслухав її, аби згаяти час.
Продовжуй. Не зупиняйся.
Занапастив її.
Ось тема для оповідання.
Що я казала? О, так, сцена.
Тепер я змінилася. Я справжня актриса.
Я граю з радістю, з піднесенням,
мене це п'янить, я бачу, що мені вдається.
Відколи я тут,
я багато гуляю.
Гуляю й думаю.
Я відчуваю, як сила духу зростає в мені щодня.
Нарешті я розумію Костю, який…
Для нас, письменників та акторів,
важлива не слава
і не розкіш, про яку я мріяла.
- А сила… - Усе, годі. Ти неймовірна.
Бачу, ти добре підготувалася.
Дякую.
Дякую. Я намагалася дотримуватися оригінального тексту,
маючи на увазі, що там ідеться й про мене.
Так. Що саме там про тебе?
Ну, вона актриса, яка намагається проявити свій талант.
Ти знаєш Чехова? Він тобі подобається? Любиш його оповідання?
Я вивчала Чехова в школі. Але…
Можливо, ти бачила якусь його п'єсу чи фільм… Як-от…
«Незакінчену п'єсу», його шедевр, або «Чайку» Беллочіо?
Ні. Мене про це не попередили.
Не хвилюйся. Вибач за запитання.
Твоя мама тут, вона сказала, що ти багато готувалася.
Вона змусила мене поквапитися.
Навіть насварила за те, що не прийшов одразу.
Змусила мене перервати перекур. Але…
Дякую. Отже, ми ще побачимося, так?
Тобто…
Колись у майбутньому. Не в цьому фільмі.
Так? Можливо, у майбутньому.
Дякую.
Мамі привіт. Колоритна особа.
Вона теж актриса?
Ні? Гаразд. Тоді я піду покурю, добре?
Що думаєш? Не знаю, хто наступний.
- Доню! Як усе пройшло? - Не говори зі мною.
- Що сталося? - Дай мені спокій.
Перепрошую? Що сталося?
Нічого не сталося, синьйоро.
Прослухування було непоганим. Вона дуже молода і ще не готова.
Це ви так кажете.
- Саме так я й сказав. - Ви помиляєтеся.
Ви помиляєтеся, от побачите.
Доню!
Вона ненормальна.
Мами!
Лікарко.
- Привіт, Даніеле. - Можемо поговорити?
Авжеж.
Алессандро скоро заберуть.
Тобі шкода, що він їде?
Так. Я втрачаю ще одного брата.
Але Мадонніна повернувся.
Знаєш, найскладніше -
це побачити в кожному пацієнті людину.
Здається, з цими пацієнтами тобі вдалося.
Так. І вони це знають.
Але це важко, лікарко.
Це важко.
І останнім часом я…
Знаєте, Марія, нова робота…
Я почав приймати заспокійливі. Місяць тому.
Ви знаєте, як воно буває. Не як ліки, а як наркотик.
Тепер у мене залежність.
Ти розумієш, що наразив себе та інших на небезпеку?
Знаю.
Знаю. Я прошу вашої допомоги, щоб кинути таблетки.
Вони не допомагають мені
позбутися болю. Навпаки…
Вони посилюють його.
Гаразд.
Я хочу бачити тебе щотижня, щоп'ятниці вранці.
Добре, що ти мені розповів.
Дякую.
Вибач.
Це Піно.
Так, Піно.
Зрозуміло. Гаразд, дякую. Я йду.
Приїхала швидка по Алессандро. Ходімо.
Агов!
Ану стійте!
- Що ви робите? - Джорджіо.
- Ви його забираєте? - Слухай.
Це єдиний вихід. Ти сам знаєш.
Він їде туди, де його лікуватимуть.
Ви не хотіли мені сказати. Руки геть від мене.
Привіт, Алессандро.
Бачиш?
Він повернув голову!
Га? Лікарко, ви теж це бачили.
Так, Джорджіо, твоя правда. Але ми не маємо вибору.
Лікарю! Не забирайте його!
Якщо Алессандро залишиться тут,
- ми з Даніеле його розбудимо. - Джорджіо, заспокойся.
- Лікарка сказала, що вибору немає. - Я спокійний. Я дуже спокійний!
- Піно. - Ні, дай мені хвилинку.
Джорджіо. Іди сюди.
Джорджіо, йди сюди.
Мені треба з тобою поговорити. Ходімо.
Гей. Подивися на мене.
У мене є ідея, яка тобі сподобається.
Сідай до нього в швидку. Ви будете удвох.
Скажи йому те, що хочеш, що ми відвідаємо його.
Гаразд? Не поспішай. У тебе буде час.
У мене буде час?
Скільки хочеш. Гаразд?
А потім відпусти його. Домовилися?
Так.
Гаразд, дурнику.
Іди.
Завантажуйте ноші.
Він весь твій.
Алессандро, довірся мені.
Ти маєш молитися, бо нас врятує лише Ісус.
Треба багато молитися.
Він усіх нас врятує.
Тільки Ісус, Алессандро.
Гей. Не хвилюйся. Ми тебе не покинемо, ясно?
Ми приїдемо в гості. Я буду поруч.
Бувай.
Будь слухняним, добре?
Бувай.
Дякую.
- Дякую, Даніеле. - Дякую, Джорджіо.
Ти сказав, ми поїдемо до нього в гості. Ти обіцяв.
Клянусь.
Я сентиментальна стара.
Дурна, смішна, сентиментальна стара.
Життя завжди йде шкереберть.
Завжди.
Даніеле?
Маєш сигарету?
Ви не курите.
Турботи?
Забагато.
Розкажіть мені.
Це місце мене врятувало. Але тепер воно стало моїм хрестом.
Часом я думаю: «Годі. Піду додому».
Але вдома нікого немає. Ні другої половинки, ні дітей.
По суті, це і є мій дім.
Іноді я тут навіть ночую.
Варто було б піти.
Але куди?
Від турбот не втечеш.
Тож можна просто залишитися.
Але не знаю, скільки ще витримаю.
- Вибачте. Я на хвилинку. - Так.
- Ніно. - Прослухування пройшло лайняно.
Нічого нового, так?
У мене завтра іспит, але я не піду. Бо як, по-твоєму, там буде?
Лайняно, повір мені. Бо все моє життя - лайно.
- Ти вдома? Хочеш, щоб я прийшов? - Навіщо?
Щоб сказати мені: «Я так і знав»? Забудь. Але дякую.
Вперед, «Рома», вперед!
Дивися на них.
Які вони радісні.
Ми співатимемо до смерті
Махаючи прапорами
- Що таке? - Чорт…
Я перевдягнувся й залишив квитки вдома.
Ти серйозно? Що тепер?
- Я поїду додому… - Що? Початок через пів години.
Бляха!
Що тепер?
Я голодна. Відведи мене на вечерю.
Куди?
Дякую.
Добре. Вмираю з голоду.
Смачно.
Я облажався. Вибач.
Не турбуйся. Головне, що ти старався.
Решту можна уявити. Слухай.
Гей. Чекай.
Гол!
Що?
- Ти вже в лікарки, доню? - Майже. Кажи.
Адвокат просить нас прийти завтра за пів години до початку суду,
щоб підготуватися.
Ніно, чуєш?
Так. Нам справді треба це робити?
Вибач, що?
Не знаю, мамо. Ця ситуація стає все абсурднішою.
Даніеле - добрий батько, і ти це знаєш.
Поговоримо ввечері.
Бувай.
Що ти тут робиш?
Я хотіла сказати це тобі особисто.
Що?
Твої вірші сподобалися Роберто. Він хоче їх опублікувати.
- Ти не радий? - Так, я…
Я цього не очікував. Я щасливий.
Це ще не все.
Я їх редагуватиму, тож ми зустрічатимемось частіше.
Це ще одна гарна новина для мене. Не знаю, як для тебе.
Насправді я щаслива.
Книга буде чудовою.
Я був дурнем. Вибач.
Я теж наговорила багато жахливого.
Я…
У мене проблеми з чоловіками.
У мене були одні короткі стосунки, які погано закінчилися.
Відтоді мені страшно.
Розумію.
Я радий, що ти мені розповіла. Мені треба було це почути.
У мене не все гаразд. Я пив, приймав заспокійливі.
Чому?
Слухання щодо опіки над Марією завтра,
боюся, мені не дозволять з нею бачитися.
Спробуймо ще раз.
Так, спробуймо.
Лікарко.
Так?
У вас сьогодні консультація з Ніною?
Так, але я її ще не бачила. Зараз спробую подзвонити.
Я вже пробував. Телефон вимкнений.
Проблеми?
Не знаю. Слухання завтра, але не думаю, що річ у цьому.
Усе, я пішов.
Час спати.
Ми розглянули всі обставини,
і я викликав вас, щоб повідомити рішення суду.
Судячи з того, що ми чули від адвоката,
від позивача та відповідача,
ми вирішили призначити технічного радника…
Це психолог.
…з відповідною кваліфікацією і підтвердженим досвідом у психіатрії,
щоб ухвалити рішення, яке врахує всі фактори
і буде у суворій відповідності до фактів.
Обидві сторони дуже молоді,
і з цієї причини поспішне рішення неприпустиме.
Пізніше поясню.
Радник зв'яжеться з адвокатами,
щоб запланувати зустрічі й вирішити щодо методів роботи.
Вибачте, я не розумію. Що це означає?
Щоб суд ухвалив рішення,
ми вирішили звернутися до фахівця, нейтрального радника.
- Він прийде до нас додому? - Це стандартна процедура.
Так, додому чи на роботу.
Або туди, де ви домовитеся про зустріч.
Отже, того, що я робила за ці тижні, місяці після народження Марії,
недостатньо, щоб вирішити.
Очевидно, ні.
Ви не хочете брати на себе відповідальність.
- Чекай. - Не втручайся.
Вас це не обходить. Це не ваше життя, так?
Вибачте їй.
Засідання закінчено. Ми з вами зв'яжемося.
До побачення. Усього найкращого.
- Гарного дня. - До побачення.
Ви всі проти мене! Усі!
Ти все зіпсуєш.
Що буде далі?
Ваша донька поставила нас у дуже важке становище.
Тобто?
Тобто приходьте до мене в офіс найближчими днями,
щоб вирішити, чи продовжувати наші стосунки.
Справді?
Так працювати неможливо. А тепер вибачте…
- Ніно, навіщо ти це зробила? - Мамо, ти розумієш, що ми не виграли?
Ти була впевнена, що ми виграємо. Переконана.
Ми програли. Що ти тепер відчуваєш?
З тобою все гаразд?
Так. Ходімо до Марії.
Сьогоднішня поведінка дівчини нам на руку.
Ви раді? Добро перемогло.
Годі вдавати скорботну Діву Марію.
- Що? - Ти найгірша серед них.
- Мамо. - Ти лицемірка!
- Не говори так з моєю мамою. - А ти хто така?
- Ти хотіла вдарити мою дочку? - Тебе я теж ударю.
- Гаразд! - Заспокойтеся.
- Ходімо, мамо. - Це ще не кінець, покидьки!
- Ти вискочка! - Ти селючка!
Вона сказала «селючка»?
- Ти сказала «вискочка». - Тихо!
- Калічна! - Я не чула такого зі школи.
- Ходімо. - Вона ще гірша, ніж дочка.
Я хочу їсти. Викликати таксі?
- Побачимося сьогодні. - Бувай!
- Бувай, Джованні. - Бувай.
Що будемо їсти?
Я не готуватиму. Можемо піти до «Чірколіно».
- «Чірколіно»? Знову? - Треба відсвяткувати.
- Вітаю. - Ченні, так?
Дякую.
Боже.
Їдьте. Зустрінемося там.
- Він зустріне нас там? - Що? Куди він?
Як усе пройшло?
Я б сказав, добре. Так.
Я знала.
Ну що там?
Лічильник працює, люди.
Як це втомлює
Я падаю на кілька метрів убік
Від моєї невдачі
Мого страху
Це політ на планері
Щоб мене тут пам'ятали
Я не вміла літати
Тепер я пригадую
Я не така жінка
Якій постійно щастить
Я не така жінка
Я жінка Для якої війна ніколи не закінчується
Я не така жінка
Яка має лише кілька шрамів
О ні
Що за шум? Марія спить у моїй кімнаті!
- Куди ти? - Піду гуляти, ясно?
І тобі теж варто, мамо.
Я вже не знаю, що й казати.
Господи.
Гей! Дивися, де я.
Я думала, мене впізнають, але всім начхати. Чудово.
Я рада, що ти знову побачиш Марію.
Дивись, не звикни.
Я стежу за тобою.
Не хвилюйся, я не звикну. Розважайся. Гарного вечора.
ДЖОРДЖІЯ
Чорт.
Джорджіє.
Я не можу знайти Ніну. Ти з нею говорив?
Так, вона прислала відео
дві години тому. Вона була в нічному клубі «Мушля».
З нею все гаразд?
Вона виглядала щасливою. А що?
Я не знаю. Вона поспішала піти гуляти, поводилася дивно.
Спочатку не брала слухавку, тепер вимкнула телефон.
Я так хвилююся. Будь ласка, Даніеле, допоможи.
Добре, піду пошукаю її. Я передзвоню.
Дякую.
Вибачте, ви бачили цю дівчину?
Ні.
Вибачте, ви бачили цю дівчину?
- Ні, вибач. - Дякую.
Перепрошую.
Уперед!
Прокидайся, ми майже на Ібіці.
Прокидайся, бро.
Джорджіє.
Скажи, що знайшов її.
Її тут немає.
Куди це ти, Рашиде?
Спокійно. Я не тікаю. З мене зняли гіпс і виписали.
Що за вираз обличчя?
Мене більше не могли тут тримати.
Я мав тут бути тиждень, а пробув місяць.
Їм потрібні койки. Мабуть, чекають нових психів.
Що? Тобі шкода?
Ні. Трохи. Але я радий за тебе.
Куди підеш?
Я думав, що піду до тебе. До твого дому, бо ти мене любиш.
Можна?
Розслабся! Я буду як собака.
Залишуся там, де мене терплять і кидатимуть кістку.
Втім, яка тобі різниця?
Тобі все одно.
Бувай.
Упади на дно Знайшовши море
О, щастя
Як хвиля, що чекає поруч
О, щастя
Як тінь, що приходить і йде
У суді було погано?
Ні, було добре.
То чому такий вираз обличчя?
Не знаю.
Алессандро, Армандо,
тепер Рашид.
Усі їдуть.
А я досі тут.
Найкраща представниця.
Мене недостатньо? Га?
Іди сюди.
Коли ти такий сумний, прокидається моя внутрішня мама.
Я майже хочу тебе любити.
На щастя,
це недовго триває.
Я завтра їду.
Вони вже не знають, що зі мною робити.
Що ти робитимеш без мене?
Я не знаю.
Я теж.
Стій! Що ти в біса робиш?
Маріо! Виклич бригаду.
Даніеле, Ніна у швидкій. Їй погано.
Відчиніть двері!
- Відчиніть кляті двері! - Не кричи!
Відчиніть кляті двері!
- Їй потрібна допомога. Заспокойся! - Відчиніть!
- Даніеле! - Впустіть мене!
- Даніеле! Ні! - Мені треба туди!
Припини! Можете викликати чергового лікаря?
- Дозволь мені… - Гей, Даніеле!
- Я хочу її побачити! - Заспокойся.
Хай мене впустять. Я хочу її побачити.
Побачиш. Але заспокойся.
- Чому мене не пускають? - Сядь.
Будь терплячим. Не можна туди вриватися.
- Сам знаєш. - Я лише хочу її побачити.
Гей.
Ну що?
Рано казати.
У неї була зупинка серця, але ми її відкачали.
В аналізах знайдено алкоголь, бензодіазепіни й кокаїн.
Ми промили їй шлунок. Вона має одужати.
- Дякую. Я скажу Елізабетті. - Я щойно з нею говорив.
Ти чув?
Заспокойся.
Елізабетто?
Так, я біля швидкої з Даніеле.
Гаразд.
Добре.
Сонечко. Іди сюди.
Як вона?
Їй щойно зробили промивання. Вона приїхала сюди в поганому стані.
Зараз їй краще.
Я хотіла сказати їй, що…
Ходімо.
- Це я винна. - Ні.
Усе гаразд.
Усе гаразд. Так, доню.
Доню.
Мамо. Дивно бачити вас разом.
- Вибач. - Це я винна.
- Вибач. - Я все псую.
Я намагаюся робити все як слід, але завжди лажаю.
Неправда.
Суддя віддасть її тобі. І матиме рацію.
- Ні. - Він матиме рацію.
Як почуваєшся?
- Я облажалася. - Не хвилюйся.
Бачила, що я накоїла?
- Це не ти винна, а я. - Ні.
Я все роблю правильно, але виходить не так.
- Ні. - Але я старалася.
Люба, поглянь, хто тут.
- Марія. - Мамо.
Донечко.
Мама тут.
- Привіт. - Марія.
Матуся тут.
Ти чудова мама.
Ти даєш їй усе, що треба, і вона тебе обожнює.
Так, Маріє? Ти так сильно любиш маму.
Як ти любиш маму? Га?
Мама має відпочити. Ходімо.
Отак.
Іди до мене.
Прочитаєш мені свій вірш, щоб я заснула?
Я присвятив вірш Марії, але він у мене не з собою. Спробую згадати.
Ну-бо.
Коли ти всміхаєшся, сповнена радості
Зла не існує
Твої руки тремтять у повітрі
Хапаючись за невидимі речі
Світло й тіні Граються з тобою таємно
Мовою, забороненою для всіх
Потім чорні хмари закривають сонце
Чорні стіни Де твої руки торкаються пилу
Твої очі на мить бачать біль
І твоя усмішка повертається
Світло, що поширюється зі Всесвіту
У цій кімнаті
Ось і все.
Гарно. Дуже гарно.
Дякую.
Присвятиш вірш мені?
Так.
АНЖЕЛІКА
Ти огидна.
Огидна.
Діво Маріє.
ЧЕРЕЗ ТРИ МІСЯЦІ
Глянь, яка черга, Россано.
То що? Вони не проситимуть квитка.
- Ти жорстока. - Ходімо.
Бачиш? Швидко рухається.
- Дякую, бувайте. - Дякую.
- Вітаю. - Вітаю.
Можна мені
десять?
Десять?
- Я його мати. - Це було очевидно.
Так. Має бути 120, але давайте 100.
- Дякую. - Дякую.
- Я Анжеліка. - Анна.
Це серйозний театр, Джанлуко.
Так, тут гарно.
Даніеле.
Зал повний.
Так. Я помираю.
Розслабся. Усе буде добре.
- Я піду перша. - Гаразд.
Нікуди не тікай. Ти наступний.
Я не втечу.
Добрий вечір.
Дякую, що прийшли. Я Анжеліка Вісентін з «Біблі».
Сьогодні ми представляємо першу поетичну збірку Даніеле Ченні
«Спільні дні».
Він писав вірші ще зі школи,
але ніколи не думав їх видати, бо, за його словами:
«Так на життя не заробиш».
І його можна зрозуміти.
Але гарні вірші треба публікувати. Не варто думати лише про ринок.
Без поезії людство стає безграмотним.
Емоційно безграмотним. Ми зараз проходимо через це.
Ми вважаємо, що Даніеле - справжній поет.
А ви що скажете? Послухаймо його.
Добрий вечір.
Так, Даніеле!
Добрий вечір.
Не знаю, що сказати. Анжеліка вже все сказала.
Ну…
Поезія завжди була для мене віддушиною.
Думки у формі…
Скажімо, зізнання в коханні. Так.
Ці вірші говорять про те, що сталося протягом останніх років,
що сталося зі мною і вами, коли ви були поруч.
Хочу подякувати видавництву «Біблі»
та Анжеліці Вісентін.
Дякую.
Браво.
Ми обоє знали чоловіка, який був майстром поезії.
Майстром життя теж.
Зараз я прочитаю вірші. Перший називається «Ліфт».
Я більше нічого не бачив
Мої очі розучилися плакати
Тоді ти, випадкова людина
Мати, батько чи просто незнайоме обличчя
Ти позичила мені свої очі І я знову прозрів
Хоч і з болем
Я відчув голод і спрагу
Ти прийшла, незнайомка Посеред дороги
Щоб нагадати мені, як їсти і пити
Але це не зупинило біль
Ти, незнайомка в лікарні
Або в морській глибині Ти навчила мене ненавидіти
Коли нема з ким розділити лють
Тому я ненавидів, але й досі чекав
Тебе з плоті й крові
Гарно вдягнену У мене голос і ноги тремтять
Поцілуй мене в губи Хай твоя душа увійде в мене
І там назавжди залишиться Разом із коханням
- Це все. - Браво!
- Браво!
Так, Даніеле!
Браво!
УСЕ БЛАГАЄ ПРО ПОРЯТУНОК
ЗА РОМАНОМ «УСЕ БЛАГАЄ ПРО ПОРЯТУНОК» ДАНІЕЛЕ МЕНКАРЕЛЛІ
Переклад субтитрів: Лідія Волоконецька