Armando nás dnes opouští. Odchází na hezčí místo.
PÁTÝ TÝDEN
Co to říkám?
Existuje hezčí místo než Villa San Francesco?
- Ne! - Ne!
Takže řekneme: „Kde může vést lepší život.“
Armando si to zaslouží,
protože je to dobrý člověk a my všichni jsme si ho oblíbili.
Budete nám chybět.
Potlesk pro Armanda.
Armando, hodně štěstí.
- Hlavně sílu. - Díky, doktore.
- Dárek pro tebe. - My teda neskrblíme.
Tohle je všechno, co mám.
- Díky. To je milé. - Panenko Marie.
Díky!
Děkuju vám.
Nevěděl jsem, že odcházíš. Nic nemám.
Vždyť to je fuk.
Co děláš?
Ne, ne, to je strašně moc.
Já rád. Zajdi si do restaurace.
Náš drahý zubožený Armandino nás opouští.
Mám pro něj taky malý dárek.
Madlenky. Personál mi je pomohl sehnat.
Připomenou ti ztracený čas.
Co jsi tu ztratil.
Co mám na to říct, Matilde?
- Děkuju. - Nelíbat, zničíš mi make-up.
- Tak utíkej, Armandino, běž. - Ano, děkuju.
- Ahoj. - Děkuju.
Ahoj, Armando.
ŽIVOT JE SRAČKA
Nikdy jsem nevěděla, co s rukama.
Neuměla jsem stát, ovládat svůj hlas.
Netušíte, jaké to, když člověk cítí,
že neumí hrát.
Je dobrá.
Jsem racek.
Ne, tak to nemyslím.
Víte, jak jste zastřelil toho racka?
Náhodou přišel člověk, a jen tak, aby zabil čas, zahulil ho.
To nic, pokračujte. Hraje dál.
Zahubil ho.
To je námět na povídku.
O čem jsem to mluvila? Ach ano, o scéně.
Jsem teď jiná. Jsem skutečná herečka.
Hraju s… s takovou radostí,
s rozkoší, opájí mě to a cítím se úžasně.
Celou dobu, co jsem tady,
pořád jenom chodím pěšky.
Chodím a přemýšlím.
Cítím, jak síla mého ducha každým dnem vzrůstá.
Konečně chápu Kosťu, který…
V naší práci, ať už píšeme nebo hrajeme,
není podstatná sláva
ani ta nádhera, ani to, o čem jsem dřív snila.
- Je to síla… - Dobře, to stačí. Jsi skvělá.
Důkladně ses připravila.
Děkuju.
Díky. Snažila jsem se respektovat text,
ale hrát tak, jako by to bylo o mně.
Rozumím. Jak jako o tobě?
Je to herečka, která se snaží prosadit svůj talent.
Takže znáš Čechova? Máš ho ráda? Líbí se ti jeho povídky?
Na střední jsme Čechova brali, ale…
Možná jsi viděla nějakou hru nebo film, třeba…
Nedokončená skladba, mistrovské dílo, nebo Racka od Bellocchia?
Ne. Nikdo mi neřekl, že to mám znát.
To nic, moc se vyptávám, promiň.
Venku jsem potkal tvoji matku. Řekla mi, že ses na to hodně učila.
Donutila mě si pospíšit.
Prakticky mi vynadala, že tě nevidím od začátku.
Nahnala mě dovnitř, i když jsem kouřil. Každopádně…
Takže, děkujeme. Zas se někdy potkáme.
To znamená…
V budoucnu, možná. V tomhle filmu ne.
Ano? Možná v budoucnu.
Děkuju.
Také ti děkujeme.
Pozdravuj mámu. Je silná osobnost.
Je taky herečka?
Ne? Dobře. Tak já si konečně půjdu zakouřit.
Co myslíte? Nevím, kdo je další.
Zlato? Jak to dopadlo?
Nemluv na mě.
- Co se stalo? - Nech mě být.
Promiňte? Co se stalo?
Nic se nestalo, madam.
Ten konkurz nebyl špatný. Ale je velmi mladá a není připravená.
To říkáte vy.
- Jo, to říkám. - Pletete se.
Totálně se pletete, uvidíte.
Miláčku!
Šílená ženská.
Ty matky.
Paní doktorko?
- Ahoj. - Máte chvilku?
Jistě.
Brzo si přijedou pro Alessandra.
Jsi z toho smutný?
Jo, tak nějak. Ztrácím dalšího bratra.
Ale Panenka je zpátky.
Víš, skutečnou výzvou
je najít tu ceněnou lidskost v každém pacientovi.
Ty jsi ji v těchto pacientech našel.
No jistě. A oni to vědí.
Ale je to těžké.
Je to těžké.
A poslední dobou…
Vždyť víte, Maria, nová práce…
Začal jsem brát sedativa. Před měsícem.
Víte, jak to funguje. Nemám to jako lék, ale jako drogu.
Spadl jsem do toho.
Uvědomuješ si, že tím ohrožuješ sebe i ostatní?
Já vím.
Já vím. Proto vás prosím, abyste mi z toho pomohla ven.
Mně tyhle zkratky nepomáhají zbavit se bolesti, vlastně…
Zesilují ji.
Dobře.
Přijdeš za mnou každý týden, každý pátek ráno.
Je dobře, žes mi o tom řekl.
Děkuju.
Omluv mě.
To je Pino.
Ano, Pino?
Jasně. Dobře, díky, už jdu.
Přijela sanitka pro Alessandra. Jdeme.
Hej!
Zastavte!
- Co děláte? - Giorgio.
- Odvážíte ho? - Poslouchej.
Jinak to nejde, to víš.
Jede někam, kde se bude léčit.
Zatajils mi to. Nesahej na mě.
Ahoj.
Vidíš?
Otočil se!
Co? Doktorko, vy jste to taky viděla.
Ano, Giorgio, máš pravdu. Ale nemáme na výběr.
Doktore! Nevozte ho pryč!
Jestli tu Alessandro zůstane,
- Daniele a já ho vzbudíme. - Giorgio, uklidni se.
Podle doktorky nemáme na výběr.
Já jsem naprosto klidný!
- Pino. - Ne, dejte mi chvilku.
Giorgio. Pojď sem.
Giorgio, pojď sem.
Musím s tebou mluvit, jo? Pojď se mnou.
Hej. Podívej se na mě, hej.
Uděláme něco, co se ti bude líbit.
Nastup s ním do sanitky. Budete tam sami dva.
Řekni mu, co potřebuješ, a že ho navštívíme.
Ano? Dopřej si na to čas.
Můžu si dopřát čas?
Kolik potřebuješ. Ano?
Potom ho necháš odjet. Souhlasíš?
Ano.
Dobře, troubo.
Běž.
Naložte ho.
Je tvůj.
Alessandro, musíš mi věřit, jasný?
Musíš se modlit, jedině Ježíš nás může zachránit.
Musíš se hodně modlit.
Zachrání nás všechny.
Jen Ježíš, Alessandro.
Hele, ale neboj se. Neopustíme tě, jasný?
Přijedeme na návštěvu. Neboj.
Ahoj.
Buď hodnej, jo?
Ahoj.
Děkuju.
- Díky, Danieli. - Díky, Giorgio.
Hele, a říkals, že za ním přijedeme. Slíbils to.
Slibuju.
Jsem stará cíťa.
Hloupá, směšná, stará cíťa.
Život tě vždycky ojebe.
Vždycky.
Danieli?
Máš cigaretu?
Vy nekouříte.
Obavy?
Až moc.
Mluvte.
Tohle místo mě zachránilo. Ale teď je to břemeno.
Někdy si říkám: „Dost, jdu domů.“
Ale doma nikdo není. Žádná žena, žádné děti.
Tohle je můj domov.
Občas tu i spím.
Měl bych odejít.
Jenže kam?
Od svých strachů neutečeš.
Takže můžu klidně zůstat.
Nevím, jak dlouho ještě.
- Pardon, hned přijdu. - Jasně.
- Nino? - Konkurz mi nevyšel.
Nic nového, že?
Zítra mám zkoušku, ale nejdu tam. Jak by to asi dopadlo?
Na hovno, věř mi. Protože můj život je na hovno.
- Jsi doma? Mám přijít? - A proč?
Dáš mi osvícené kázání? Zapomeň na to. Ale díky.
Do toho, Roma, do toho!
Vidíš je?
Jsou natěšení.
Budeme zpívat až do smrti a mávat vlajkami.
- Co je? - Do prd…
Lístky mám v druhý bundě.
To myslíš vážně? Co teď?
- Zajedu domů… - Co? Začíná to za 30 minut.
Do háje.
Co teď?
Mám hlad. Vezmi mě na večeři.
Kam?
Děkuju.
Umírám hlady.
Dobrý.
Zvoral jsem to, promiň.
Netrap se tím. Hlavní je, že jsi chtěl.
Představíme si to, poslouchej.
Slyšíš? Počkej.
Gól!
Ano?
- Zlato, už jsi u doktorky? - Skoro. Mluv.
Právník navrhl, ať se zítra u soudu sejdeme o půl hodiny dřív,
ať se připravíme.
Nino, jsi tam?
Jo. Vážně to musíme dělat?
Nechápu.
Já nevím, mami. Tahle situace je čím dál absurdnější.
Daniele je dobrý otec a ty to víš.
Probereme to večer.
Ahoj.
Co tady děláš?
Chci vidět tvůj výraz, až ti to řeknu.
A co?
Tvoje básně se jim líbily. Roberto je chce vydat.
- Nejsi rád? - Ale jo, já…
Nečekal jsem to. Jsem rád.
To není vše.
Budu tvoje redaktorka, takže se budeme muset vídat.
To je pro mě skvělá zpráva. Nevím, jak pro tebe.
Vlastně jsem ráda.
Ta kniha bude skvělá.
Byl jsem vůl. Omlouvám se.
Řekla jsem ti hrozné věci.
Já…
Mám problém s muži.
Měla jsem jediný krátký vztah a skončil špatně.
Od té doby se bojím.
Chápu.
Ale jsem rád, žes mi to řekla. Potřeboval jsem to slyšet.
Bylo mi hrozně.
Pil jsem, bral jsem sedativa.
Proč?
Zítra mám soud o svěření Marie do péče
a strašně se bojím, že už ji neuvidím.
Zkusme to znovu.
Jo, zkusme.
Paní doktorko.
Co je?
Neměla sem dnes přijet Nina?
Jo, ale ještě se neobjevila. Zavolám jí.
Už jsem jí volal, je nedostupná.
Potíže?
Netuším. Zítra máme ten soud, ale o to asi nejde.
Už půjdu.
Čas jít spinkat.
Probrali jsme všechny výhrady
a předvolali jsme vás, abychom vám sdělili rozhodnutí soudu.
Na základě toho, co jsme slyšeli od právního zástupce, žaloby i obhajoby
jsme se rozhodli jmenovat poradce,
což bude psycholog
s kvalifikací a prokazatelnou praxí v psychiatrii,
aby sám dospěl k závěru, který vezme v úvahu všechny faktory
a co nejvěrněji se bude držet prokázaných fakt.
Víte, obě strany jsou velmi mladé,
a unáhlené hodnocení by tudíž bylo neodpustitelné.
Pak to vysvětlím.
Poradce kontaktuje vaše právníky,
naplánuje vám schůzky a rozhodne o způsobu práce.
Promiňte, já tomu nerozumím. Co to znamená?
Abychom dospěli k rozhodnutí,
potřebujeme experta a neutrálního poradce.
- A ten přijde k nám domů? - Tak se to dělá.
Ano, domů nebo na pracoviště.
Nebo se s ním můžete potkat někde jinde.
Takže všechno to, co dělám už týdny, měsíce od porodu,
k rozhodnutí nestačí.
Očividně ne.
A vy za to nenesete žádnou zodpovědnost.
- Ne, počkej. - Mlč.
Vám je to fuk, že jo? Váš život to není.
Omluvte ji, prosím.
Sezení skončilo. Brzy se vám ozveme.
Na shledanou a hezký den.
- Hezký den. - Na shledanou.
Všichni jste proti mně! Všichni!
Všechno zkazíte.
Aha, ale co bude teď?
Vaše dcera nás uvedla do velmi těžké situace.
Což znamená?
To znamená, že byste za mnou měly brzo přijít
a domluvíme se, zda dál pokračovat.
Opravdu?
Takhle se pracovat nedá. Teď mě omluvte.
- Nino, proč jsi to udělala? - Mami, uvědomuješ si, že jsme nevyhráli?
Byla sis tím tak jistá! Naprosto!
Prohrály jsme. Jak se teď cítíš?
Jsi v pořádku?
Ano, jsem. Jdeme za Marií.
Ten její dnešní exces nám dává velkou výhodu.
Spokojení? Teď jste ti dobří vy.
Přestaň se tvářit jako madona.
- Cože? - Ty seš nejhorší.
- Mami. - Ten zbožný ksicht!
- Hej, takhle s mámou nemluv. - A ty seš kdo?
- Chtělas uhodit mou dceru? - Taky ti vrazím.
- Tak pojď! - Klid.
- Jdeme, mami. - Tímhle to nekončí, vy nuly.
- Seš lůza. - A ty kráva!
Já a kráva?
- A ona lůza. - Klid.
- Ty čubko. - To jsem slyšela naposled na střední.
- Neřeš to. - Je horší než její dcera.
Mám hlad. Zavolám nám taxi?
- Uvidíme se večer. - Ahoj!
- Ahoj. - Čau.
Co si dáme?
Já teda vařit nebudu. Zajděme si do Circolina.
- Zase Circolino? - Musíme to oslavit.
- Dobrý den. - Cenni, že?
Děkuju.
Proboha.
Jeďte napřed, přijedu pak.
- Co, přijede pak? - Cože? Kam jde?
Jak to dopadlo?
No, řekl bych… dobře. Jo.
Já to věděla.
Co je?
Taxametr už jede, vážení.
Je to únavné,
spadnout o pár metrů vedle,
vedle mé smůly,
vedle mého strachu.
Tak teď plachtím,
abych do paměti se vryla
jako ta, co létat neumí.
Jak bych si teď mohla vzpomenout?
Nejsem dáma,
nemám jen hvězdy v osudu.
Nejsem dáma,
jsem žena, pro niž válka nikdy nekončí.
Nejsem dáma,
nemám v životě jenom pár jizev.
Ó né!
Co je to za randál? Maria u mě už spí!
- Kam jdeš? - Jdu se pobavit, jasný?
A ty bys taky měla jít, mami.
Já už nevím, co říct.
Bože můj.
Ahoj! Koukej, kde jsem.
Myslela jsem, že mě lidi poznají, ale nikoho nezajímám, super.
Jsem ráda, že zase vídáš Marii.
Ale nezvykej si.
Sleduju tě.
Neboj, nezvyknu si. Bav se. Užij si večer.
GIORGIA
Sakra.
Giorgio?
Nevím, kde je Nina. Nemluvils s ní?
Jo, poslala mi video,
před dvěma hodinami. Byla v Seashellu na diskotéce.
Byla v pořádku?
Jo, vypadala spokojeně, proč?
Já nevím. Hrozně ven spěchala, chovala se divně.
Nejdřív to nezvedala a teď má vypnutý telefon.
Mám strašný strach. Prosím, Danieli, pomoz mi.
Dobře, půjdu se tam podívat. Zavolám vám.
Děkuju.
Promiňte, neviděl jste ji?
Ne.
Promiňte, neviděly jste ji?
- Bohužel. - Díky.
Promiňte.
Jedeme!
Vstávej, už jsme skoro na Ibize.
Vstávej, brácho, vstávej.
Giorgio.
Řekni, žes ji našel.
Ne, není tady.
Rachide, kam jdeš?
Klid, neutíkám. Sundali mi sádru a propustili mě.
Aha.
Co ten výraz?
Už si mě tam nemohli nechat.
Měl jsem tam být týden a trčel jsem tam měsíc.
Potřebovali uvolnit postel. Určitě už vezou další cvoky.
Co je? Seš smutnej?
Ne… Trošku. Ale přeju ti to.
Kam půjdeš?
Napadlo mě, že bych šel k tobě domů. Když mě tak miluješ.
Můžu?
Klid! Jsem jako pes.
Jdu tam, kde mě tolerujou a hodí mi kost.
A proč se vlastně staráš?
Tobě je to fuk.
Ahoj.
Tak už klesá na dno, mořský příboj hledá.
Ó, štěstí mé.
Jako vlna čekající poblíž.
Ó, štěstí mé.
Jako když stín přichází a odchází.
Co soud, špatný?
Ne, bylo to dobrý.
Tak co se ksichtíš?
Já nevím.
Alessandro, Armando
a teď Rachid.
Všichni odcházejí.
Já jsem pořád tady.
Nejlepší kousek.
Já ti nestačím? Co?
Pojď sem.
Když jsi tak smutný, projeví se moje vnitřní máma.
Skoro tě chci milovat.
Naštěstí…
to zase pomine.
Takže, zítra odcházím.
Už tady nevědí, co se mnou.
Co si počneš, co? Beze mě?
To nevím.
Já taky ne.
Hej, stůj! Kam jedeš, sakra?
Mario! Zavolej na pohotovost!
Danieli! Nina je na pohotovosti. Je to zlé.
Otevřete dveře!
- Otevřete! - Nekřičte.
Otevřete, kurva!
- Máme tu ohrožení života! - Otevři!
- Danieli! - Pusť mě dovnitř!
- Danieli! Ne! - Musím dovnitř!
Nech toho! Zavolejte mi doktora, co má službu.
- Pusťte mě… - Hej!
- Chci ji vidět! - Klid.
Musí mě pustit, chci ji vidět.
Uvidíš ji, uklidni se.
- Proč mě nepustí dovnitř? - Sedni si.
Trpělivost. Na pohotovost nemůžeš.
- To víš. - Chci ji jen vidět.
Tak co?
Ještě je brzo, nevíme.
Měla zástavu srdce, ale oživili jsme ji.
Pozitivní nález na alkohol, benzodiazepiny a kokain.
Vypláchli jsme jí žaludek, zvládne to.
- Díky. Řeknu to Elisabettě. - Už jsem jí volal.
Slyšels to?
Hlavně klid.
Elisabetto?
Jo, jsem tady s Danielem.
Dobře.
Beruško, pojď ke mně.
Jak je jí?
Vypumpovali jí žaludek. Nebyla na tom vůbec dobře.
Ale už je jí líp.
Chtěla jsem jí říct, že…
Pojďte.
- Je to moje vina, jenom moje. - Ne.
Všechno je v pořádku.
Všechno je v pořádku. Ano, lásko.
Holčičko.
Mami. Na vás dva je teda pohled.
- Promiň. - Je to moje vina.
- Promiň. - Všechno pokazím.
Snažím se, ale vždycky to pokazím.
Ale ne.
Soudce dá malou tobě a bude to tak správné.
- Ne. - Ale ano.
Jak se cítíš?
- Hrozně. - Netrap se tím.
Vidělas, co jsem udělala?
- Je to moje vina. - Ne.
Dělám všechno správně, ale vždycky se to podělá.
- Ne. - Ale snažila jsem se.
Koťátko, podívej, kdo je tady.
- Maria. - Mami.
Holčičko moje.
Máma je tady.
- Ahoj. - Maria.
Máma je tady.
Jsi úžasná máma.
Dalas jí všechno a ona tě zbožňuje.
Že jo, Marie? Máš maminku moc ráda, že?
Co? Jak moc miluješ maminku? Co?
Máma teď musí odpočívat. Pojď.
Půjdeme.
Pojď sem.
Řekneš mi na dobrou noc nějakou svou báseň?
Napsal jsem jednu pro Marii, ale musím si zkusit vzpomenout.
Tak jo.
Když se usměješ a splyneš s radostí,
ze světa zmizí zlo.
Máváš ručkama ve vzduchu, saháš po věcech neviděných.
I světla a stíny si s tebou pokradmu hrají
v jazyce zapovězeném ostatním.
Pak černé mraky zakryjí slunce.
Černé zdi tam, kde tvé ruce hladily prach.
Tvé oči nakrátko poznají bolest.
A pak se tvůj úsměv vrátí.
Světlo, které proniká z vesmíru do tohohle pokoje.
Konec.
Je krásná. Moc krásná.
Děkuju.
Napíšeš jednu i pro mě?
Ano.
ANGELICA
Jsi hnusná.
Hnusná.
Panenko Marie.
O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI
Bože, Rossano, vidíš tu frontu?
No a? Aspoň nebudou chtít lístek.
- Seš krutá. - Jdeme.
Vidíš? Jde to rychle.
- Díky, nashle. - Díky.
- Dobrý den. - Dobrý.
Můžu poprosit…
deset?
Deset?
- Jsem jeho matka. - To bylo jasný.
Prosím. Vy to máte jenom za stovku.
- Děkujeme. - Díky.
- Jsem Angelica. - Anna.
Tohle je důležité divadlo, Gianluco.
Jo, je pěkný.
Danieli.
Je narváno.
Jo, umřu.
Ne, klid. Bude to dobrý.
- Uvedu tě. - Jo.
A neuteč, hned přijď.
Neuteču.
Dobrý večer.
Díky, že jste přišli. Jsem Angelica Visentinová z Bibli.
Dnes večer představíme básnickou sbírku Daniela Cenniho,
Společné dny.
Daniele píše poezii už od střední,
ale vydat ji nikdy nechtěl, protože tvrdí,
že básně nikoho neuživí.
Nemůžeme mu to mít za zlé.
Ale dobré básně se vydávat musí. Bez ohledu na trh.
Bez poezie lidstvo ztratí svou gramotnost.
Citovou gramotnost. Právě tím si nyní procházíme.
Věříme, že Daniele je skutečný básník.
Ale posuďte to sami. Prosím, potlesk.
Dobrý večer.
Do toho, Danieli!
Dobrý večer.
Ani nevím, co říct. Angelica už všechno řekla.
Takže…
V poezii jsem dával průchod tomu, co bylo ve mně. Tvar myšlenkám.
Nebo třeba vyznání lásky. Jo.
Tyhle básně jsou o tom, co se dělo poslední roky,
co se dělo mně a u čeho jste byli.
Každopádně musím poděkovat Bibli, svému nakladatelství,
a Angelice Visentinové.
Děkuju.
Bravo!
Oba jsme znali muže, který byl mistrem poezie.
A mistrem života.
Teď vám nějaké básně přečtu. První se jmenuje „Výtah“.
Už jsem nic neviděl.
Moje oči už neuměly plakat.
Pak ty, náhodný ty,
matka, otec nebo neznámá tvář,
jsi mi půjčil své oči a já zase uviděl.
I když s bolestí,
i když hlad a žízeň pominuly,
přišel jsi ty, cizinec uprostřed cesty
a pomohls mi vzpomenout si, jak mám jíst a pít.
Ale bolest neustala.
Ty, cizinec v nemocnici
nebo v hlubinách moře jsi mě naučil nenávidět,
aniž by můj vztek měl koho pohltit.
Takže jsem nenáviděl a pořád jsem doufal.
Ty, stvořen z masa a kostí,
oděn do krásy, z níž chvějou se mi nohy i hlas,
jsi mi nabídl ústa k polibku a duši ke vstoupení.
Proto zůstávej, navždy, s láskou.
- Konec. - Bravo!
- Bravo!
Do toho!
Výborně!
VŠECHNO VOLÁ PO SPÁSE
Překlad titulků: Lucie Olešová
PODLE ROMÁNU DANIELA MENCARELLIHO „TUTTO CHIEDE SALVEZZA“