ПО РОМАНА НА ГАРТ РИСК ХОЛБЪРГ
Чарли!
- Чарли! - Спокойно, добре съм.
- Коя жичка да дръпна? - Изчезвай оттам!
Ще повикам помощ. Открихме я! На етажа под пентхауса!
Пред северните прозорци!
Не искам да гледам как умираш!
- В таймера влиза синя жичка, ще дръпна нея. - Не, примамка е!
- Трябва да направя нещо. Помогни ми! - Погледни ме.
- Знаеш ли коя е? - Мисля, че е жълтата.
- Ами ако греша? - Жълтата! Дръпни жълтата жичка!
Хайде, давай.
Дръпнах я, но не спира!
Стигна до нула! Мисля, че я спряхме!
Беше права! Позна!
Ти успя! Да! Всичко ще бъде наред. Ти позна.
- Макфадън. - Парса е. Открихме бомбата навреме.
Всъщност я откри Уайсбъргър с помощта на едно момиче, Лорейн.
Тя е от хората на Ники. Беше на протеста.
Слава богу. Когато спря токът, помислих, че е избухнала.
- Токът ли? - По цялото източно крайбрежие.
- Чак до Канада, мамка му. Пълен срив. - Но щом не е била бомбата...
По протокол действаме като при терористична атака, докато не се изясни.
- Ти как мислиш? - Вече не знам какво да мисля.
В града е хаос, не знам как ще се върнеш. Уайсбъргър и момичето с теб ли са?
- Да. - А Еймъри Гулд?
- Вече е духнал. - Ще се измъкне в суматохата. Затварям.
- Ало? - Шер, недей да плачеш.
Всичко ще бъде наред. Само си стой вкъщи и се успокой.
Не е заради тока. Направих си теста. Не ми се сърди.
Не ти се сърдя. Просто съжалявам.
Отрицателен е. Отново. Явно няма да си имаме дете, Ал.
ЧЕСТИТ РОЖДЕН ДЕН
Няма да си отиваш, докато не дойде баща ти. Разбра ли?
Щом се бори толкова дълго, значи част от теб все още иска да живее.
Предаваме от Ню Йорк, няма ток в Долен Манхатън,
в части на Куинс, Бруклин, Мидтаун, Долен Манхатън, Горен Уест Сайд.
Според полицията в петте квартала...
- Сами. - ...е имало някакъв срив на мрежата.
- Часът е 16:35. - Хайде!
- Много хора излизат от... - Хайде.
- Какво е положението по улиците? - Доколкото успях да видя,
на Бруклинския мост се очертава огромно задръстване.
Всички светофари са извън строя.
Чух, че в болницата...
В болница "Сейнт Люкс" на 114-а и "Амстердам" също няма ток.
Прекъсването на захранването обхваща и окръг Съфолк на Лонг Айланд.
Според едно съобщение сривът в мрежата стига чак до Канада.
Готово. Спокойно, всичко свърши.
Признай, че поне малко ти хареса.
Ще ми хареса едва когато влезеш в болница, за да те лекува някой
- с по-голям опит от бойскаут. - Започва се.
Бил си бойскаут ли, Мърсър? Аз също.
Татко, моля те, не подхващай темата. Ще плещи до утре за почетните си значки.
С кои са те награждавали?
Подготвеност при спешни случаи и спасяване на живот, нали?
- Рийган, спаси ме от тези маниаци! - Къде се бави линейката, мамка му?
- Извинявай. - Права си, забави се. Къде е, мамка му?
- Ще сляза да видя дали не е дошла. - Добре.
Какво му става на мобилния ми?
Ало.
Аз съм. Децата при теб ли са?
- Защо при мен, нали ти отиде да ги вземеш? - Малко закъснях.
- И какво, няма ли ги? - Знаеш ли какво е станало?
Не знам какво, освен че си изгубил децата.
- Говорех за спирането на тока. - Какво спиране на тока?
Патаки обяви извънредно положение.
Не съобщават причина, но май е станало каквото си мисля.
Добре. Чакай ме в апартамента, може да са отишли там, нали?
- Добре. Отивам. - Побързай.
Как може да пуснете две деца сами! Просто не разбирам!
- Ето го. - Губернаторът Джордж Патаки
обяви извънредно положение.
Извънредно положение, мамка му! Точно такова е!
- Цялата електропреносна мрежа! Не е истина! - Мащабен срив. Пристигат още сведения.
Но не казват нищо за експлозия или за жертви. Дали въобще е от бомбата?
Я стига песимизъм! Разбира се, че бомбата е причината!
Какво друго би могло да е, мамка му? Ние сме причината.
Давай по-бързо!
Кейт? Уил?
Не са тук. Няма ги.
- Само без паника. Може още да вървят насам. - Или пък не.
Учили сме ги, че е опасно да разговарят с непознати.
- Набили сме им го в главите. - Не са тръгнали с непознат.
Добре.
Не искам да го преживея отново. Тичах боса да взема Уил от училище,
а момиченцето, чиято майка работеше в Световния център...
Полицаите ще са претоварени, така че трябва сами да ги търсим.
Ще разпитаме съседите, ще проверим местата,
където се чувстват в безопасност - ресторанта, закусвалнята, въртележката.
Да, Уил си има ключ.
Ще му напиша бележка да звънне у дядо си и да каже на който е там,
че са добре, да останат тук и да ни чакат. Ти поеми Уест Сайд, аз отивам в Ийст Сайд.
Слушай...
Какво?
Не знаем какво става навън. По-добре да не се делим.
Добре.
- Казах ти, че не е добра идея. - Никой не ни взе. Исках да се приберем.
Слушайте! Ако е терористична атака, трябва да се махнем оттук.
Дори и да не е, не е разумно да оставаме.
Имам инструменти и фенерче. Ще се справим.
Кой ще е пръв?
- Бавно и полека, движете се. - Стойте заедно.
Използвайте дръжките.
Всичко ще е наред, миличка.
Вървете напред.
Какво става?
Ехо!
Изморих се, трябва ми помощ.
Генераторите долу работят. Местим пациентите.
- Слава тебе, Господи! - Но не и нея.
- Какво? - Съжалявам.
Приоритет са хората с най-голям шанс да оживеят.
Моля ви! Пуснете ме да изляза! Моля ви!
Ехо!
Първо искам всички да разберат,
че няма никакви доказателства за терористична атака.
Захранването се възстановява от север и от запад.
Това означава, че ще включваме тока в града поетапно.
Но ще отнеме доста време. Часове, а не минути.
- Нищо по-конкретно не можем... - Слушайте всички.
Чудесно е, че не са терористи,
но това не означава, че не ни чака дълга и тъмна нощ.
През '77 г. повечето сте били деца, но тогава избухнаха над хиляда пожара
и пострадаха над 400 полицаи. Да оставим овациите за сутринта.
- Сър, това значи ли... - Арестът на Гулд ще почака.
- Градът е в хаос. Утре рано... - Утре ще е късно.
Ако трябва, ще го окова за себе си и ще го довлека.
- Тогава ще те отстраня. - Съгласна. Както казваше баща ми:
"По-добре е да искаш прошка, а не позволение".
- Пат беше кретен. - И той мислеше същото за вас, сър.
В обобщение, целият град е притихнал.
Към момента няма никакви пожари.
- Няма престъпна дейност. - Никакви взривове, бомби и терористи.
- Май не е било от нас. - Така ли? Благодаря, че ми каза!
- Не работят светофарните уредби. - Може таймерът да не е сработил.
Какво каза?
За първи път го правиш. Може да си се издънил.
- Сол, не го дразни. - Защо?
Нещо мащабно, за което рискувахме живота си,
явно не е сработило. Струва си да го обсъдим.
- Спри буса. - Тук ли?
Да. Точно тук, мамка му.
Отбий!
- Слизай. - Няма.
Веднага, Сол.
Не ти стиска да ме гръмнеш.
Ники, стига. Всички сме разстроени.
Свали пистолета. Свали го.
Слез.
Когато нещо се прецака, трябва да съм сигурен, че екипът ме подкрепя.
Искам да разбера какво е станало.
- Какво лошо има в това? - Сол, просто се извини.
- Няма. - Мамка му...
Добре.
Оттук нататък се оправяш сам.
Вземай си боклуците и изчезвай.
Извършихте нещо достойно. Спасихте много хора, включително и мен.
Но все още имам много въпроси.
Да започнем с теб. Твоите опикани дънки намерих на местопрестъплението, нали?
Сам ми каза, ако не се върне в клуба,
да отида при нея, и го направих, или поне се опитах.
Когато стигнах, я бяха простреляли.
- Избягах, защото се уплаших. - От какво? От стрелеца ли?
- Или че ще обвинят теб? - Уплаших се, че ще умре.
Точно там, пред очите ми.
Помислих, че сърцето ми просто...
ще спре. Затова побягнах.
Видя ли някой друг там?
Мъжа с белия панталон, викаше за помощ. За когото писаха, че я е намерил.
А един по-възрастен мъж? Със сива коса и карирани панталони?
Еймъри Гулд. Приятелят ти Ники работи за него.
Имаме запис как се връща от парка малко преди твоето пристигане.
- Не. - Аз го видях.
Била си в парка?
Лорейн?
- Нужно ли е той да присъства? - Защо искаш да излезе?
Защото не искам да ме намрази.
По-бавно!
- Нали каза да побързам. - Да вървиш бързо, не да тичаш.
Видят ли някой да тича, хората се озъртат кой го гони.
- Добър вечер. - Махни се от буса ми.
Нямаше как да не забележа това грозилище, което ми разваля гледката от терасата.
Ако не греша, това е бусът на г-н Хаоса, за който плащам аз.
А също и за дупката, в която живеете.
Ти пъхаш пликовете.
А вие сте плъховете, които правят каквото кажа.
- Какво правите чак тук? - Спасяваме ти кожата. И твоята, и нашите.
И ако споменеш и дума на някого за това,
ще убия теб и цялото ти семейство, мамка му.
Ти си добър наемник. Разбирам защо те държи Ники.
Както и теб.
Не сме били тук.
Не я е прострелял Гулд?
Но знаеш кой е бил.
Цял живот е трябвало да пазя тайни, но за тази не мога да мълча.
Опитах, но не можах.
Знам какво разправя Ники за опрощението, но някои неща са непростими.
- Какво се случи след пожара в магазина? - Знаеш за него?
Знам, че е загинал човек. Предполагам, че това е съкрушило Сам.
Какво правиш?
Върни ги. Не са твои, наши са.
Ес Джи, можем да направим нещо добро с тези пари.
- Вече правим - купуваме си храна. - Човекът имаше жена и деца.
- Дължим им тези пари. - Никой не им дължи нищо!
- Беше нещастен случай. - Да, който ние предизвикахме.
Знаеш ли какво ще ти направи Ники, ако разбере, че си взела парите ни?
Ще кажа същото, което казах, когато Сам предложи идеята. Необходимо е.
Това е прекрасен жест. Най-малкото, което можем да сторим.
Ники, колкото и пари да дадем, той няма да се съживи.
- Но ще помогнем на жена му и децата му. - Да, и на душите си.
Нито дума на останалите.
Ясно ли е?
Беше ужасно разстроена. И онази вечер бе направила снимки.
Не художествени напъни, от които нищо не се разбира,
а снимки за доказателство.
Сол счупи фотоапарата й.
За нея това бе още една смърт. Оттогава престана да участва.
Ники й обеща, че ще спре.
- Но я излъга? - Естествено. Нямаше намерение да спира.
Което Саманта е осъзнала, щом е изчезнал черният барут.
Сам се съгласи да вземем малко. Ники каза, че му трябват димки за клуб "Дон Хилс".
"Град в пламъци", нали?
Сам се съгласи, защото беше за музиката.
Мислеше, че ако "Екс Нихило" се прочуят, Ники ще може да печели от групата.
И няма да прибягва до злочинства.
- Но Сол напълни целия сак. - И Сам е звъннала на Ламплайтър.
- Онзи от болницата ли? Какъв й е бил? - Гадже, освен всичко друго.
Съжалявам. През зимата, преди Ники.
Пазеше го в тайна, защото е финансист и има семейство.
А и ни пускаше пари всеки месец. Ники каза да не говорим с него,
но Сам винаги е правела каквото поиска.
Добре, чакай. Значи в нощта на 4 юли е отишла на среща с него в парка?
Беше адски странно, че не остана за концерта. Работата беше сериозна.
А аз ви казах точно къде ще отиде.
Да знаете най-бързия начин да стигна до 5-а и 73-а?
Там трябва да я чакам.
Ехо?
Здравейте.
Какво правите тук?
И ние можем да попитаме същото. Какви ги вършиш, Сам?
- Дошла си да ни издадеш? - Не.
Не, просто...
Малко съм уплашена и имам нужда от помощ.
Просто да поговоря с някого, който не е замесен в тази гадост.
Не бива да казваш на никого! Даде ни дума. Това ще съсипе Ники.
Загина човек! Няма го! Не смяташ ли, че това леко променя нещата?
Ники излъга и мен, и вас. Не заслужава доверие.
Значи страстната ви любов приключи? Колко нощи стояхте будни и си говорехте!
- Споделяхте си тайни, само двамата. - Ти какво, Лорейн? Ревнуваш ли?
Позволяваше й неща, за които друг би си изпатил.
Така е. Ревнуваш, мамка му.
Какво става, Ес Джи? Вече обичаш Ники ли?
Казах му да не вземаме момичета в екипа.
Хайде тогава, погрижи се за тази издайничка.
Тя изчука любимия ти.
Разкарай я веднъж завинаги.
Ес Джи.
Точно така.
Какво правиш?
Какво правиш, Ес Джи? Аз съм ти приятелка! Приятелка съм ти!
- Недей, моля те. - Покажи на Ники колко го обичаш.
- Моля те, не го прави! - Преди да ни е изпяла.
Боже мой. Ужасно съжалявам.
Това е бил първият изстрел. Той не я е улучил.
А вторият?
Ще ме зарежеш тук, защото учтиво предположих, че може би,
само може би, веднъж и ти си бил виновен за нещо?
Никой не ти е искал мнението, Сол.
И шибаната ти теория.
Ти си нищожество.
Ти си никой. Когато се запознахме, си нямаше нищичко.
Грешиш. Имах две неща. Микробуса и приятелка на име Лорейн.
Но тя изчезна, а мен ме издирват за сериозни престъпления,
включително убийство!
За да ти угодя.
Да те предпазя.
Колко хора още трябва да убия, за да те предпазя, Ники?
Един! Убил си само един човек!
Били Трите палки.
Човекът в магазина беше нещастен случай.
- А онзи в ателието на Били... - Аз бях.
Ники, тъпо копеле! Кой според теб простреля Сам?
Какво...
каза току-що?
Боже! За нищо не те бива!
Не!
Щеше да ни изпее, Ники. Ти само я коткаше.
Направих го вместо теб!
Ти знаеше ли?
- Знаеше ли, питам? - Не.
Мамка му.
Мамка му!
Ники!
Станалото онази нощ не ми дава мира.
А появата ти в нашата група само влоши нещата.
Колко ти липсваше Сам, как говореше за добротата й.
Тя бе и моя приятелка! Само тя в онази къща не ме използваше!
Трябваше да замина с момчетата, но избягах.
Избягах, за да умра.
- Знаеш ли къде отидоха? - Ники щеше да ни каже по-късно.
В Бронкс взривихме тръбна бомба. Ники я направи, но аз я хвърлих.
Нещо друго?
Един куп морално укорими решения, но нищо незаконно.
Знаете ли дали болницата има ток? Сам е на изкуствено дишане.
Не знам.
Добре. Време е да си тръгваме.
Ще се обадя в участъка, да видим какво да ви правим.
Значи така?
Вече ме мразиш?
Сякаш не те познавам.
Ужасно ми е мъчно, защото сега ме познаваш по-добре от всички.
Дойдох от сградата на общината,
огромни тълпи от хора преминават по Бруклинския мост.
Излизат объркани от станциите на метрото. Цари пълен хаос.
Кметството вече работи с помощта на генератори.
НА ЖИВО ОТ НЮ ЙОРК
Хайде, движение!
Хайде!
Давайте!
Майко мила.
Боже мой. Погледнете. Над парка.
През целия си живот не съм виждал подобно нещо.
Вдигнете ме.
Полека, полека.
Извинете.
Още е жива. Ела, помогни ми.
Стискаш и отпускаш.
- Едно, две, три, четири, пет. - Едно, три, четири, пет.
Стискаш.
- Едно, две, три, четири, пет. Стискаш. - Три, четири, пет. Стискам.
- Уил? - Деца?
Кейт?
Не знам къде може да са. Децата ни ги няма.
- Те са изгубени някъде там. - Не знаем дали е така.
Много деца не са при родителите си.
На лагер, на градина или в дома на приятел.
Имаш ли запалка?
Но са под надзор.
Родителите им не са забъркани в заговор за палежи и убийства.
Отиваме в полицията. Не ми пука дали са заети.
Децата ми са изчезнали, с това трябва да се занимава полицията.
Отвори вратата.
Ало?
- Мамо? - Боже мой.
- Здравей, миличък, как си? - Те ли са? И двамата ли?
- С Кейт ли си? Заедно ли сте? - Добре сме. Ти си у татко?
Да, търсим ви из целия град. Къде сте?
- Вкъщи. - В Бруклин ли?
- Как стигнахте дотам? - Пеша. Взехме метрото, но влакът спря
- и трябваше да минем през тунела. - Видяхме плъхове!
- И продължихме да вървим. - Прекосили сте моста пеша?
- Мили боже. - Сигурно е било много страшно.
Малко, но водех Кейт за ръка, а и знаех пътя до вкъщи.
Боже.
Уил, ти си толкова смел.
Толкова си смел.
Добре сме. Искахме да се уверим, че и вие сте добре.
- Нямаше те вкъщи и се притесних. - Добре сме. Тук съм, с баща ви,
но може да мине малко време, докато стигнем до вас.
Ще ми дадеш ли Кейт?
Здрасти, мамо. Ще изядем всички сладоледи, преди да са се разтопили.
Хубаво. Идеята ми се вижда добра.
Слушай, баща ти иска да ти каже "здрасти".
Здравей, миличка. Чух, че сте преживели голямо приключение.
Добре.
Полиция, има ли някой тук?
- Инспектор Макфадън. - Дойдох за Еймъри Гулд.
Закъсняхте, избяга. Уилям! Моля ви, помогнете ни.
- Какво е станало? - Намушкаха го.
Не губи съзнание.
Раната му е тежка. Загубил е много кръв, може да са засегнати червата.
- Трябва му болница. - От часове чакаме линейка.
Значи трябва ние да го закараме.
За едно и също ли мислим?
Две, три.
Едно, две, три, четири, пет.
Здравей.
Искам да знаеш, че каквото и да стане,
всичко ще бъде наред.
Три, четири, пет.
Едно, две, три, четири, пет.
Три, четири, пет.
Не исках Сам да си отиде, без баща й да е тук.
Не исках да дойдеш и да я завариш мъртва.
Щом вече сте заедно, всичко е наред.
Пусни я да си отиде.
Ако искаш, можеш да си отидеш.
Ами ако не го искам?
Тогава ще трябва да се бориш.
Не знам дали ще мога.
- Боря се вече толкова дълго. - Ще бъде трудно, няма спор по въпроса.
Бог ми е свидетел, че исках да умра. Молех се да умра.
На моменти умишлено се стремях към това.
Но още съм тук.
Не мисля, че ми е дошло времето, нито пък твоето.
Хайде.
Ти тепърва започваш.
Обичам те, Сами.
Сам.
Боже мой. Сестра!
Сами!
Мила.
Сами. Фантин!
УЧАСТЪК "СЕНТРЪЛ ПАРК"
Мамо?
- Госпожо Уайсбъргър. - Да?
Освобождавам го на ваша отговорност. Знаете ли какво значи това?
Не, но няма да го изпускам от очи цяла година.
Значи разбирате.
Какво ще я правиш? Системата не работи, няма как да я регистрираме.
- Има ли си родители? - Не, няма си никого.
И не бива да остава сама.
Ще измисля нещо.
- Парса на телефона. - Здравей, аз съм.
- В болницата съм. Имам новини. - Всичко наред ли е? Нали мразиш болници?
Да, помогнах да докарат Уилям Хамилтън-Суийни.
Лакеят на Еймъри Гулд го намушкал. Между другото, Гулд е избягал.
Ясно. Да, това е новина.
Не, имам по-добра. Саманта Йънг е дошла в съзнание.
Благодаря за обаждането, инспекторе.
- Приятелката ти е дошла в съзнание. - Ще ме заведете ли да я видя?
Искам да се извиня.
Не че знам откъде да започна и дали ще приеме извинението.
Помниш ли къде беше, когато рухнаха кулите?
Разбира се. Още живеех в Охайо и си мечтаех да дойда в Ню Йорк.
Всички ме мислеха за луда.
Това не ме спря.
Чувал съм, че...
преживели нападението над Пърл Харбър казвали, че колкото и време да минава,
им се струвало, че е било вчера. И аз мисля същото за онзи ден.
За него и за следващите няколко дни.
Боже мой. Били сте там?
Да.
Работата бе тежка и съкрушителна,
но проявената храброст сред цялата тази болка и скръб
бе единственият лъч в непрогледния мрак.
Това обаче не попречи на някои колеги да ми хвърлят подозрителни погледи.
Въпреки че съм роден тук и дори не съм вярващ,
въпреки че през онези седмици вдишах не по-малко прах и смърт от тях.
Така ли пострадахте?
В известен смисъл.
Една вечер, няколко седмици по-късно, зареждах бензин.
С жена ми Шери пътувахме към провинцията.
Искахме да се махнем от града, да потърсим малко тишина.
И спокойствие.
Но за кретените в един пикап, които ме видяха, аз бях...
мургав тип, на когото не му е мястото там.
Нападнаха ме.
Спукаха ме от бой, преди да успея да извадя значката си.
Счупиха ми гръбнака.
Шери решила, че съм мъртъв.
После се опитаха да ме пенсионират. Трудно е да си сакат полицай.
Подадох молба да остана.
Изтърпях година изтощителна физиотерапия, за да остана на работа.
И ето ме тук.
Знам, мислиш, че няма как да поправиш стореното, Лорейн.
Но винаги има начин.
- Наистина ли го вярвате? - Да, вярвам го.
Тази вечер не може да останеш в участъка. Няма къде да те сложим.
Но скоро ще пуснат тока.
А жена ми прави страхотно ястие в гювеч.
- Не знам какво мислиш по въпроса. - Обожавам го.
Майка ми бе царицата на тези ястия в енория Клейборн.
Чудесно.
Ще ми разкажеш по пътя.
"Скъпи синко,
помня колко силно заплака, когато те взех за първи път.
Майка ти каза, че те е страх, и да те гушна по-плътно.
Послушах я и се оказа права. Ти спря да плачеш.
Кълна се, че в онзи момент
двамата се видяхме тъй ясно, че нищо не може да го промени.
Кой знае какво са имали предвид мойрите, когато са ни свързали?
Но ти си мой, а аз съм твой.
Както и да криволичи пътят ни,
каквото и разстояние да ни дели, независимо за колко дълго,
аз все още те притискам силно до мен."
Кога си го писал?
На сутринта, когато ни напусна. След като избяга.
Много се радвам, че го чух сега.
Аз просто страшно се радвам, че пак си с мен.
Имаме доста да наваксваме, нали?
- Какво имаш предвид? - Веднага щом си стъпя на краката,
ще намерим Еймъри
- и ще го тикнем зад решетките. - Точно така.
ХАМИЛТЪН-СУИЙНИ, МОМЧЕ
НАСТОЯЩОТО ПРЕДОСТАВЯ ПЪЛНИ РОДИТЕЛСКИ ПРАВА
НА ДЕЙВИД И РАМОНА УАЙСБЪРГЪР
Не викайте полиция.
- Освободиха ме. Това е майка ми. - Здравейте, аз съм майката.
- Рамона Уайсбъргър. - Приятно ми е, мамче.
Тръгвай, преди да съм размислила. Върви.
Добре. Благодаря.
Сам!
Внимателно!
Здравей. Аз съм, Чарли.
- Тя да няма амнезия? - Здравей, Чарлс.
- Здравей. - Здрасти.
Ще ти донеса вода, миличка.
- Изглеждаш различен. - Да.
Различен съм.
Случи се какво ли не.
- Добре ли си? - Да.
Вече съм добре.
Превод на субтитрите Живко Тодоров