Открай време съществата се взират в звездите.
Дори разпознават форми в тях. Щипчо. Драскун. Плувчо. Двамца.
Описали са всяка светлинка, която виждат нощем.
Но най-ярките светлини не са звезди, а нашите две луни.
Или още "миниатюрни орбити обикалящи наоколо".
Лявата луна обикаля планетата ни така.
А пък дясната - така.
На всеки 15 обиколки около Звездата
двете луни и планета ни са в една линия и се получава затъмнение.
Говори се, че съвпадението на луните предизвиква хаос
и обрати в личния живот.
Всичко това предстои днес, защото е...
Засенчването!
Това е нашето Кълбо - леко наклонено, обикалящо звезда.
В живота смисъл търсим ние.
Колкото и странности да крие.
Знаем, че ни има.
Но не знаем докога, време не губи.
Всякакви емоции усети.
На планетата опасна куриози намери.
Странното тепърва предстои.
ПО ПОРЕДИЦАТА НА НЕЙТАН ПАЙЛ
- Радвам се, че прие да дойдем преди работа. - Бих прекарала целия ден тук.
Желиран хищник?
Вкусни са, но залепват за устните ми камъни.
Затъмнението не се...
Опа.
Предупредиха ме, че може да стане така.
Аз ще дочета останалото.
"Затъмнението не се вижда отвсякъде.
Образува се зона на засенчване, която минава точно през Съществово.
Отблизо се вижда, че най-доброто място за гледане на Засенчването
е ресторантът на скалата - "И умната!".
Значи при нас!
Там се проведоха и нашите танци-манци. Беше невероятно.
Толкова, ред е на другата група. Днес сме много заети. Свободни сте.
Имаш ли време за още експонати?
Абсолютно.
Беше ми много приятно.
Замислих се колко пъти лицето ти е било близо до моето.
Съхраняваш тези моменти?
Да.
Бих натиснала устата ти с уста, ако...
Ей, наемете си помещение.
Трябва да тръгвам към ресторанта.
Инженерът прави последна инспекция преди събитието днес.
Но ще се видим там по-късно.
"И УМНАТА!"
- Ама че плашещо! - Да, но опасността е част от чара.
Напълно си си изгубил тъканите!
- Успях! - Какво успя?
Отдавна търся безопасен път към пукнатината.
- Великолепно е. Ела да видиш. - Виждам и от тук.
Стъпка надолу.
Не мисля, че друг е бил там. Това е невероятно!
Признавам, впечатляващо е.
Беше ли те страх?
Малко.
Сигурен ли си, че последните ти подобрения
ще издържат многото гости днес и няма да паднем в урвата?
Уверих се, че ще издържи повече същества,
- след като открихме платото. - Плато!
Звучи ми като идеално място да сложа фойерверки
- за празника довечера. - Какво имаш предвид?
Ще организирам светлинно шоу, докато трае липсата на светлина.
- Недей. - По много причини.
Защо пък не? Не е празник, ако не замърсиш въздуха.
- Не ходи долу. - До после.
И се отбий у нас при първа възможност. Дойде интригуващо писмо.
Не го отворих, защото е лично, но прочетох от кого е.
Институция за обучение по гостоприемство на Какаовия остров.
Най-престижното училище по гостоприемство в цялото кълбо.
Да, кандидатствах, но едва ли са ме приели.
Отвори го, прочети ми!
На глас.
"С радост ви съобщаваме, че сте приета". О, небеса!
Влязла си. Значимо постижение.
Винаги съм мечтала за това.
- И? - Не мога да повярвам!
Но?
Но за първи път от много време бях на среща със...
Маса 16. То беше ясно.
- Две хубави перспективи, искам и двете. - Ще ти се избистри.
Мен ако питаш, обиколи кълбото и преживей нови неща.
Животът ти тук няма да избяга, ако решиш да се върнеш.
А може и да избяга. Кой знае?
Отивам да подготвя илюминациите. Чао-чао.
ТРЯБВА ДА ПОГОВОРИМ.
- Това ми се струва много опасно. - Ще подредим фойерверките по ръба.
И ще ги свържа към това дистанционно.
Като дойде моментът, натискам това копче и хоп!
Опа! Една е била свързана.
Нищо де, няма проблем.
Опа втори път. Вече разбирам предупрежденията.
- Здрасти, получих съобщението ти. - Здрасти.
Нали знаеш, че кандидатствах в учебна институция на Какаовия остров?
- Разбира се. - Приели са ме.
- Приели са те. Честито! - Благодарност.
Това е страхотно. Кога трябва да заминеш?
- Още не съм приела. - Разбирам.
Живителната ми помпа ще тъгува без теб, но ще те разбера.
Наистина ми е хубаво с теб.
И на мен. Не знам какво да правя.
- Това не ми харесва. - Нали каза, че ще разбереш?
Обърни се.
Гори ли нещо?
Никой няма да забележи.
- Това е много тревожно. - Ти все се тревожиш.
- Какво става? - Все си объркан.
Зловещата мъгла от урвата се качва право тук.
- Ако блокира гледката, няма събитие. - Колко скапано.
- О, небеса. - Без луна?
- И без двете ли? - Добре де! Аз съм виновна.
Една от фойерверките гръмна и направи дупка долу.
- Тази мъгла излиза от там. - Няма време за "предупредих те".
- Има. Предупредих те! - Фойерверките избухват. Стига!
Трябва да запушим източника на теча, за да не блокира Засенчването.
То се случва веднъж на 15 обиколки.
"И умната!" няма да разочарова съществата на най-важния празник.
Не стига лошата храна, а сега и това!
Да съставим план.
- Първа фаза. - Запечатване на дупката.
- Но с какво на това странно място? - Желирани хищници?
Да. Гениално!
- Това шега ли беше? - Спонтанна хрумка.
- Лоша идея. - Нямаме време.
- За какво говорят? - Странно.
Не, защо да не използваме топла изнервяща течност,
която да стопи желираните хищници и да създаде уплътняваща каша.
По-добри идеи?
Тази не става, но нямаме други. Да я изпробваме.
Ще сваря партида.
Втора фаза. Аз ще разсейвам гостите, че да не се разочароват.
Добре. Остава само...
- Трета фаза. - Да вземем гадната каша,
- да се провесим и да я излеем в дупката. - Ще успеем.
Добре. Отивам за преносимите говорителчета.
Харесва ми, че заедно решаваме проблема, който сме създали.
Начало на първа фаза.
Не може заради мен да не иде в учебна институция,
но искам и да остане, за първи път изпитвам такива чувства.
Явно и тя те харесва. Промиляващо и леко досадно отстрани.
Нямам опит с връзките от разстояние. Те възможни ли са?
Или там ще срещне ново същество,
което не киха в близост до вибриращата й твар, и ще ме забрави?
Разстоянието активира живителната помпа. Преди сестра ми ми липсваше.
Затова се преместих тук, а сега се дразня колко шумно сърба супа.
Малко изгубих връзката.
Казвам, че има и добра страна, поне в началото.
- Знам. Любовта е сложно нещо, нали? - Нямам представа.
Течността е готова.
Занеси я долу при скалата.
Виж какъв розов облак!
Да проследим колко високо ще се издигне.
Клиентите забелязаха мъглата.
Втора фаза. Активация.
- Много ти благодаря. - Повече няма да търпя това.
- Бързо. Да го заснемем. - Вижте, Засенчването предизвика драма.
Не може да спорим пред клиентите.
- Убиваме им апетита. - А къде можем да спорим?
В кухнята.
- Гледат ли ни всички? - Май да.
Как върви с дилемата ти?
Зле, клоня към учебната институция
и не знам как да го кажа на новия ми романтичен приятел.
Луните наистина ни объркват. Този спор няма логика.
Такъв е животът. Понякога срещаме трудности.
Знам.
Не ни се отдава, но ги забаламосахме.
- Как е при вас? - Спечелихте известно време.
Небеса, мъглата не спира. Хайде.
Трета фаза.
И така.
Желирани хищници, а? Права беше. Още ми лепнат по устните камъни.
Да, беше страхотна сутрин. Харесвам те.
И аз теб. По-близо ли си до вземане на решение?
Не флиртувайте, а правете сместа.
- Искаш ли да създадеш гнусна смес с мен? - Да.
Гнусно, но върши идеална работа. Двамата сте страхотен екип.
- От мъглата не виждаме нищо. - Как ще гледаме Засенчването?
Губим клиентите. Ако ще правите нещо, правете го бързо.
- Май е готово. - Сработи.
Успяхме.
- Да! - Супер.
- Още излиза. - О, не.
Уви, уплътнителят се втвърди, разшири скалата и мъглата изби.
И ни скри гледката.
- Ама че ужас! - Да си ходим.
Някои си тръгват. Трябва да запушим пролуките.
Някакви идеи?
Може би, ако...
Имам абсурдна идея. Свалете резервния генератор долу.
В "И умната!" става нещо стряскащо.
Появи се розова мъгла, от която не се вижда затъмнението.
Хубавото е, че съм тук с известните по цялото кълбо рокери
"Безкрайни осезания". Може ли да поговорим?
Приятел ни каза за яката мъгла
и дойдохме да се снимаме за обложката на следващия ни албум.
Дано мъглата не попречи на Засенчването.
То днес ли е?
- Натискаме наред. - Хайде.
Всички копчета.
Опа. Внимавай!
Добре.
Внимавайте!
По-високо.
- Държа те. По-високо? - Давай.
- Вертикално? - Целете по-високо.
- Дисковете! - Още.
- Как е? - Ниско съм.
- По-високо. - Добре.
Да бях взела новия модел!
Хайде!
- Мятай ги. - Влизат, виждам ги.
Тъканите ти са за пране.
Изплъзва ми се. Не удържам.
- Дисковете. - Успяхме ли?
- Стана ли? - Не знам.
Разочарованието е във въздуха също като розовата мъгла.
Времето напредва, каква ще е вашата реакция?
Аз предварително си направих петно с нас и затъмнението.
- Дано го видим. - Не ви ли хрумна, че избързвате?
Ей, върнете се!
Изглежда мъглата най-сетне се вдига.
Успяхме!
- Браво, приятел. - Без теб нямаше да успея.
- Наздраве. - Наздраве.
Ние сме страхотен екип.
- Добре че не съсипахме събитието. - Ние ли?
Всички са доволни. Ето радостта на търпеливата тълпа.
Засенчването.
Ще ви оставя и ще се правя, че не подслушвам.
- Е, реши ли? - Да.
Заминавам.
Извинения. Винаги ми е било мечта.
- И няма надежда за връзката ни? - Има, просто моментът е лош.
Ако можех, бих избрала и двете.
Свикнал съм да пътувам. Мога да ти идвам на гости.
Има директни полети до Какаовия остров всеки ден.
Винаги съм искал да го посетя.
Леле! Още имаш залепнали желирани хищници.
- Ето ви и вас. - Привет.
Привет.
Тъкмо обсъждахме важното ми решение.
- И? - И двамата ще положим усилия.
Аз го харесвам.
- Май те чува. - Благодаря.
- Ще се справите ли без мен? - Мисля, че да.
- Някой получи повишение. - Пред вас е новият обучаващ се управител.
Мястото ти винаги ще те чака, ако го искаш.
- Значи ще има двама управители? - Може, не знам.
За моите умни,
находчиви,
очарователни
и непредвидими приятели.
Здравейте, поканиха ни да пеем, защото сме известни.
Кръговрат е животът.
И ту ни събира, ту ни дели.
Фаза по фаза той се променя.
И не всичко е както преди.
Постоянно се меним.
Бавно и полека.
Но нещо ни свързва като магнит.
- В ума ни. - Винаги в ума ни.
- Свързва ни любовта. - Любовта.
Любовта.
Всичко се крепи на любовта.
- Любов. - Тя идва.
Като пратена отгоре.
- Тя е грижа. - Грижа.
Това ни свързва навсякъде.
- Грижа. - Приятна като квадрат на комфорта.
Тя е това, което ни свързва.
- И искаме да я споделяме. - Любовта ни свързва.
Винаги ще споделяме любовта си.
- Ще се видим след няколко седмици. - Свикна с теб.
Тварта ще ми липсва. Паренето в очите - не.
- Ти ще ми липсваш много. - И ти на мен.
Благодарност за подкрепата.
Има една уникална почва, от която искам да вземеш проба.
Ще ти пратя картичка с малко пръст.
- Благодаря, че ме взе под крилото си. - Едно от най-добрите ми решения.
Моето е, че те назначих. И това.
О, ДА.
- Перманентна е. - И на какво място.
Това е знак за мен.
Последно повикване за полет 334 до Какаовия остров.
Здрасти.
- Привет. - Явно ще съжителстваме.
- Да, приятно ми е. - И на мен.
Бездната ме плаши. Тя е тъмна и непозната,
а ние сме точици, които търсят смисъл. Дали има такъв?
Да, целта на живота е да имаме цел.
Имаме възможност да се свържем един с друг.
Като ние с шефката ти.
- Какво ли прави тя сега? - Яде вкусни дискове от подпората.
- Доста конкретно и невъзможно. - Не, погледни.
Превод на субтитрите Северина Цанкова