Съществата си пеят под душа или в машините за придвижване.
Аз съм опасен.
Но пред публика чувството е друго.
Най-често е неоправдана смелост. - Това го мога.
Самоувереност. - Само аз го мога.
И стеснителност. - Не мога.
Тръпката е, че можеш да пожънеш огромен успех.
Те ме обожават! Стоят на крака и удрят ръце една в друга.
Или да се провалиш.
Иде ми да погина.
Това е огромен емоционален риск.
Но който все пак реши да излезе на сцена,
може да изпита и невероятно щастие.
Това е нашето кълбо - леко наклонено, обикалящо звезда.
В живота смисъл търсим ние.
Колкото и странности да крие.
Знаем, че ни има.
Но не знаем докога, време не губи.
Всякакви емоции усети.
На планетата опасна куриози намери.
Странното тепърва предстои.
ПО ПОРЕДИЦАТА НА НЕЙТАН ПАЙЛ
Ех, че хубава мелодия!
Професионален музикант ли си? - Не. Нарочно ли дебнеше да ме уплашиш?
Понякога давам на невръстните същества да ме заравят в пясъка.
Тежестта му ме успокоява. Ти защо свириш на брега?
Само тук ми е спокойно. Не мога да свиря пред други същества.
Както видяхме, не е вярно. Имаш талант.
Ела и го покажи в конкурса за таланти в ресторанта ми.
Ако си помисля, ще спреш ли да ме дебнеш?
Да, ако видиш друг да дебне, е имитатор.
"И УМНАТА!"
Поръчката ви. Ако не греша.
Супер! Пробваш нови неща. - Ще покажеш ли скрит талант?
Аз съм строителен инженер. Талантът ми е да опазя ресторанта цял.
Яви се с такива шеги.
Всяка нова обиколка искам нови същества да покажат таланта си.
Аз помагам заради безплатната закуска. - Някой ден ще се решиш.
За мен защо няма безплатна закуска?
Защо държи толкова на талантите?
Открай време е така. Мен се опитва да ме изкара жонгльор.
Защото си.
Видя ли? - За малко.
Може някои да нямат талант.
Може. Твоят определено не са плакатите.
ПОКАЖЕТЕ НЕНУЖНИ УМЕНИЯ
Според мен е готин.
Любимият ми животодател! - И единственият.
Извинявай. Прозвучах мрачно.
Тя би се изсмяла, ако беше тук. Но както изясни, е погинала.
Гадно. Съжалявам.
Беше преди много обиколки. Справяме се.
Ваша си работа.
Мисля често за нея напоследък
и заради двама ви мисля да се явя пред публика.
Тя винаги го е искала. Би се радвала да се пробваш пак.
Смяташе, че ще носиш радост на съществата. - Не искам пак да ви разочаровам.
Но получих покана за конкурс за таланти. Дали е знак?
Как така получи покана? - От пясъка излезе същество и ми я даде.
Ако чакаш знак, това е.
Така ще претовариш цялата система.
Не ме учи как да осветя сцената в моя ресторант.
Спокойно. Аз ще го оправя.
Не бях притеснена.
Това не трябва да е така. И това не е добре.
Ето. Така се прави. - Изглежда ми снадено.
За безплатна закуска съсипа конкурса. - Явно си свързала захранването грешно.
Не работите в екип, ще провалите конкурса. Веднага оправете осветлението.
Това правех. - Скапа ми труда.
Разберете се или си търсете друга работа. Талантливи сте. Ще измислите нещо.
Управлението е моето призвание. - Аз не работя тук.
Вярно. Освен да те преместя.
Тайнствените пукнатини осмислят живота ми. - Това ми дойде в повече.
Небеса! Не може така. - Ужас.
Как ще проведем конкурс без ток?
Спокойно. Имаме резервен генератор.
Така ли? А защо ги прати да оправят захранването?
Рано или късно трябва да го оправят. И не е зле да се сработят малко.
Дали ще могат? - Ще видим.
КОНКУРС ЗА ТАЛАНТИ!
Послуша ме! - Моля те, спри да изскачаш така.
Радвам се, че ще покажеш таланта си. Как се казва номерът ти?
Още не знам.
Странно име, но се връзва с всичко.
Не. Исках да кажа...
Да знаеш, че някои същества ми викат "наставник".
Знам, че съм малко безпардонна, но насочвам в правия път.
Нали не надолу в урвата?
Май наистина ми трябва побутване. - Всички сме така. Да започваме!
Не знаех, че има такава стая.
Виждал съм я на чертежите. - Ама разбира се.
Извинения. Знам повече за това място от теб.
Безполезно, но вярно.
Това изглежда обещаващо. - Добре. Нямам търпение да приключим.
И аз. Устройството е в изправност. Да проследим кабела.
Благодарност, вече помагаш. - Да, а чия помощ ни докара дотук?
Защо тук е пълно с пукнатини?
Да приключваме. - Това го няма на чертежите.
Идваш ли? - Заинтригуван съм.
Заблуждаваш ме. Страх те е.
Да, работата ми е да избягвам опасности, не да ги търся.
Ако аз мога да се спусна, и ти можеш.
Добре.
Добре, мога. - Тъпчо.
Защо сме тук?
Помагам ти довечера да излезеш на сцена и подобрявам нужните ти умения.
Следващите задачи ще те научат на всичко необходимо
за изява пред публика.
Първо, измий чиниите идеално. Да няма остатъци!
Това какво общо има със сцената? - Много!
Не говори, а мий. Дай ми чиния, преди това да се пресготви.
Еха! Безплатна храна.
Елиминирай остатъците. Бъди пръскачката.
Не разбирам. - И аз.
Съсредоточи се.
Прекалено си го изпръскала.
Втората ти задача е да предаваш поръчките на шеф готвача,
щом ги остави сервитьорът.
Това няма как да го сбъркаш.
Някой иска купа нишесте с какаов топинг. Гадост!
Тук не съдим съществата за избора им на храна.
НИШЕСТЕ
И говори по-силно.
Това е унизително. - Унижението е част от пътя към успеха.
Купа с листа. Без сос. - Изкрещи го.
Все едно без купата с листа съществото ще погине.
Нагорещени картофи. По-нагорещени?
Добре, това и аз не го разбирам. Но ти добре се справяш.
Тестени правоъгълници с плънка.
Спускането наистина беше опасно.
Изумителни са.
Да, но разглеждането на камъни няма да ни върне по-бързо.
Не мога да го вдигна от земята. Малък е, но тежи доста. Интересно.
Внимавай!
Бях прав. За малко да погина.
Живителната ми помпа препуска. - Беше ужасяващо!
И още е, защото не можем да се върнем от там.
Тогава да проследим кабела. - Иначе ще погинем.
Умирам от страх, но за първи път се чувствам жив.
Тъжно, но вярно.
Да можеше да се чувстваме живи без досег с погиване.
Дали сме нещастни?
Понеже за малко не се размазахме,
признавам, че и аз не съм наясно с чувствата си.
Нестабилен съм като структурите, които изучавам.
А аз правя всичко по инерция. Все едно не аз вземам решенията.
Винаги поставям работата в ресторанта пред моите желания.
Учат ни да сме откровени с другите,
а ни е трудно да сме честни със себе си.
Поколения наред съществата са градили честността към другите същества
в ущърб на честността към себе си.
Ти какво искаш? - Не знам, но не съм доволна.
И двамата сме в задънена улица.
Задънените улици са знак за нова посока.
Третата ти задача е да сервираш поръчките в чиниите, които тъкмо изми.
Но без да ти казвам кой какво е поръчал.
Ще трябва да пееш, за да разбереш. То си е вид изява.
Не точно. Но ще опитам.
Имам поръчка за...
Купата нишесте с какаов топинг за кого е?
Не е за мен. - За мен е.
Гадост. - Не съдете, без да сте опитвали.
Нагорещени картофи? По-нагорещени.
Как така? - Аз само ги нося.
Мои са! Кой иска да опита? - Изкушавам се. Кой иска...
Вкусна купа с листа? - Ето я, още сега.
Със сос ли е? - Проверих два пъти, не е.
Благодаря. Алергичен съм.
И тестени правоъгълници с плънка?
За кого са? Не ви чувам.
За мен са!
Така ли? Благодаря, небеса!
Успях, край!
Готов си. - За конкурса или да работя тук?
Признавам, че не ни стигаха хора и имахме нужда от помощ,
но смятам, че обучението те подготви за конкурса.
Май пея по-добре под напрежение.
Бива те и в миенето на чиниите. - Има какво да се желае.
Небеса, каква красота! - Наистина си падаш по камъни, а?
Пак тъмна пукнатина.
Мисля, че е създадено от по-интелигентни от нас същества.
От външните същества ли? - Не се знае дали въобще ги има.
Дано ги има.
Машината преобразува енергията от този монолит и захранва ресторанта.
Добре. Как да го включим?
Част от кабелите са разкачени. Трябва да ги свържем.
Криволичещото е за тук.
Ами останалите? - Мога да се изкача, ако не държа кабели.
Дай околокрачните си тъкани. - Свалям ги само за специални същества.
Искаш ли да си свършим работата?
Готово.
Това ще ме пази ли? - Не.
Нали предотвратяваше опасности? - Явно са част от работата ми.
Супер си.
Държа те. Ще се справиш.
Успя! - Ти ме спаси. Благодарност.
Бях ти длъжник.
Това не беше машина, нали?
Талантът ми е да опитвам всичко. Дайте ми каквото и да е.
Околокрачната ми тъкан!
Ще я опитам.
Да бе!
Солена е.
Висока летва, но ще се справиш.
И да не успееш, тук няма кого да разочароваш.
Върви, приятелче.
О, не. - О, не!
Ушите ми!
Не мога.
Спокойно.
Да опитам ли китарата ти?
Да се махаме.
Ама че зловещо!
Беше прав - страшно си е. - Но правим открития. Виж, карта.
В шок ли си? - Не знам, но знам как да излезем. Ела.
Според тази карта има друг тунел, но не го виждам.
Задънените улици наистина са знак за нова посока.
Страшничко е.
Ще трябва да действаме заедно, за да стигнем долу.
Слушам те. - Застани с гръб и преплети ръце с моите.
Ще се спускаме надолу, опрени един на друг за опора.
Стъпи по-здраво.
Чувствам се жива!
Стъпка.
Извинения, че те накарах да участваш.
Не се провалих заради необичайния ти метод.
Обичам да помагам, но понякога прекалявам.
Не, и партньорката ми щеше да настоява.
Тя искаше другите да видят таланта ми.
Мислеше, че ще ги зарадвам. - Мъдро същество.
Такава беше. В нейна чест реших да свиря пред класа на отрочето.
То се зарадва и каза на приятелите си, че ще е страхотно.
А не беше, така ли?
Разплаках всички. - Как?
Изпях "същества, които ядат същества, които ядат същества".
Исках да ги образовам. - Изборът ти на песен те прави уникален.
Съмнявам се, че друг би я избрал.
Била е леко неподходяща, но е трогнала публиката до сълзи.
Виж, аз съм си поживяла.
Видяла съм много, но едно нещо не спира да ме изненадва.
Колко сме различни всички.
Всяка ротация организирам този конкурс, за да се радваме на тези различия.
Всяка година виждам нещо ново.
И докато бях заровена в пясъка и слушах песента ти,
се почувствах като листо, което танцува в нощта, носено от вятъра.
За първи път изпитах такова чувство.
Исках да запазя това чувство и да го споделя с всички тук.
Дано ме разбираш.
Да, благодарение на теб почти пожелах да се изявя.
Искам да опитам. Но след всеки провал е по-трудно.
Разочаровах нея, отрочето и теб. Не мога да свиря пред публика.
Пред мен свириш без проблем!
Май да.
И пред мен, приятелче.
Но може ли да се окуражавате навън? - Извинения.
Момент.
Явно не се притесняваш от мен. Дай да те заведа на сцената
и да ти помогна да изпълниш нещо, което да пренесе публиката отвъд.
Какво имаш предвид?
Ще трябва да паднем. - Ще боли ли?
Вероятно, но се налага. Едно, две, три, сега!
Не знам как не погинахме. Вече едва издържам.
Не слушай този вътрешен глас. Изпълнихме задачата и ще се измъкнем.
Аз и ти. Ще се справим.
Благодарност. Безполезната карта дава изход насам.
Виждал ли си подобно нещо?
Малцина са. Приличат на рисунки на първите същества.
По-късно ще ги проуча. - Доста сме напреднали.
Така е, почти се прибрахме. Да вървим.
Успяхме!
Днес беше страшно, но си струваше. - Нали?
Има какво да открием. Даже за себе си.
Доказахме си, че владеем положението. - Може би само пред угрозата от гибел.
Отиваме ли?
Хайде! Да се порадваме на успеха си, като погледаме странно поведение на сцена.
Невероятно!
Благодаря. - Страхотно!
Удивително изпълнение, скъпа.
Готов ли си? - Да.
Знам, че си.
Какво става? - Остави ме да те водя.
За мен е удоволствие да развълнувам ушите ви
и живителните ви помпи с този музикален талант.
Моля, посрещнете на сцената, Още-Не-Знам.
Ти си.
Не мога да свиря пред другите.
Само за един стигат ми думите.
Живителната ми помпа прескача.
Загубих те и музиката стана неудачна.
Няма те, но си с мен всеки ден.
Гласът ти държи ме в плен.
Свиря силно, за да чуете. Страхът ми от тълпи погубен е.
Вече знам, че не съм сам.
Обичаме те! - Колко хубаво!
Супер. - Красиво!
Гордея се с теб. - Благодаря, че повярва в мен.
И другият животодател щеше да се гордее, ако не беше погинал.
Добре, останаха две неща, за да си напълно готов.
Трябва да отсервираш масите и да изчистиш тоалетните.
Няма. - Трябваше да се пробвам.
Е, оправихте ли тока?
Не се ли вижда? Иначе как провеждаме конкурс?
Минахме на резервния генератор.
Какво?
Превод на субтитрите Северина Цанкова