EN NETFLIX-SERIE
Herregud.
Folk er ville etter pottene dine.
Halvparten av verkene er solgt. Det tok 25 minutter.
Herregud. Kjennes ut som jeg skal besvime.
Hvor er Dean?
Han er hjemme med barna. De hadde lekser og…
Ja, vi liker ikke å forlate dem alene ennå.
Men han og du er…
Går det bra mellom dere?
Antakelig.
Spør meg om fem minutter.
Kanskje dette vil gjøre susen.
Jeg hørte fra Miami Basel og Geneva Basel.
Husker du? Jeg visste ikke hvilken du ble invitert til.
Begge, viser det seg.
Jaså? Herregud.
Du klarte det. Du har blitt aktuell, Nora.
Dette kalles å slå gjennom.
Jeg føler at det er en slags spøk.
Herregud. Jøss.
Dette er…
Jeg er målløs.
Nora, hva tenkte du på?
Jeg beklager. Det er Dean.
Han er overbevist om at han er en fiasko etter vi ga opp huset.
Her er jeg og gjør alt dette.
Det er vanskelig.
Ja. Bruce, det er Nora.
Beklager at det er så sent. Jeg bare…
Har du…
Ok, ikke et eneste bud?
Hva? Ja, det har gått to uker.
Ok, så…
Bare senk prisen.
Ja, vi må bli kvitt det.
Sånn ja.
Hei.
Det er ikke som du tror.
Jeg fikk ikke sove. Tankene kvernet.
Jeg tenkte på John Graff og fikk en idé.
-Nei. -Bare hør litt på meg.
-Nei, jeg skal ikke høre. -Det er én ting vi har oversett.
Ok.
Det er faktisk noe du har sagt.
Hva var det?
Theodora hadde rett.
Jeg møtte ham. Ikke sant? Han sa han het John.
Og senere når Theodora forteller meg John Graff-historien,
ser jeg for meg ham. Det gir mening.
Jeg vil alltid se ham for meg,
men hva om han er John Johnson?
Det er et dumt navn.
-Men du skjønner, ikke sant? -Dette må stoppe.
Hva om du har rett? Han er bare en fyr.
Bare en fyr, en bedrager,
bare en som må gjøre det.
Han kommer ikke til å skjule seg, for han er ikke John Graff. Så…
Hva om vi fikk en fantomtegner til å tegne ham?
-Nei. Dean. -Hør her.
Så kan vi sette det på flygeblader i byen
og se om naboene kjenner ham.
Dean, dette må stoppe! Ok?
Bare innrøm at vi tapte. Vi tapte.
-Ja, jeg vet det. -Nei.
Du tror at dette ikke er over, men jeg sier det, det er over.
-Tok du T-banen i dag? -Hva?
Det var helt på trynet. Den var to timer forsinket. Vet du hvorfor?
Canal Street-stasjonens morgenrush, A-toget kommer,
og en gærning dytter to fremmede ned på sporet. Døde, bare uten videre.
Denne fordømte byen.
Det er noe som skjer.
Det er som en sykdom, og jeg prøvde å få oss i trygghet,
men her er vi på det gamle stedet vårt,
og jeg nekter å godta det.
-Vi hadde det. -Nei.
-Vi hadde huset… -Aldri.
…vi hadde livet, men noen rev det vekk fra oss,
men jeg skal få det tilbake.
-Vi kan ikke. -Huset blir ikke solgt.
-La oss fjerne det fra markedet. -Nei, Dean!
Vi var så nær. Vi hadde det!
Nei! Vi hadde ingen anelse!
Vi får aldri vite det.
Det er en tilfeldig fyr som dytter fremmede foran toget, det var oss.
Det er en tilfeldig voldshandling.
Det er alt.
Vi må innse det.
Vi må innse det og leve videre.
Ok?
UKJENT
Hva gjør dere her?
-De er vakre. Takk. -Ja.
Hei.
Jeg håper at det er greit.
Datteren din ringte og sa at det hadde blitt verre, så…
Ja, de…
Ja, de fjernet meg fra studien.
Fikk svar på noen prøver, og det er overalt nå.
Herregud. Jeg beklager.
Hvis det er noe du trenger, hva som helst.
Ja.
Ja, faktisk.
Ja, hvis det er greit,
så er det en bodega ved sidedøren hit.
Ja?
Jeg vil ha en iskald Coca-Cola og en pakke Parliament lights.
Jeg tror ikke du kan røyke her.
Jeg gir blanke faen.
-Skal bli. Kommer straks. -Ja.
Kom hit.
-Kan jeg? -Ja.
Jeg merker det er noe som tærer.
Ja. Huset. Det blir ikke solgt.
Betyr det nok en konkurs?
Nei, jeg tror vi klarer oss økonomisk sett.
Kunsten min tar av.
Jeg har solgt ut en utstilling. Jeg har to til.
Se på deg, Ms. Nora Brannock.
Det er…
Det er Dean.
Det holder på å rakne for ham.
Han har en vegg med mistenkte igjen i leiligheten.
Jeg har sett det.
Et mysterium du ikke kan løse, det gjør deg gal.
Det er menneskelig.
Trangen til å vite. Det er drepen å ikke vite.
Min helt.
-Jeg åpnet den. -Jaså?
Ja.
Fyr den opp, kjekken.
Men det var verdt det.
SOLGT
Dean! Har du sett dette? Page Six?
"Ny vending i drapshus-mysteriet."
Flott.
"Kilder sier at en ny runde med trusselbrev
har satt troverdigheten til eiernes påstander om trakassering i tvil.
Minst tre brev fra en såkalt 'Vokter' ble sendt til naboene,
som alle ble ansett som mistenkt.
Hva mer er mistenkelig?
Disse brevene ble sendt fra postkontoret på nedre Manhattan,
i nærheten av der de nåværende eierne av 657 har flyttet.
Tegn som en gang tydet på trakassering tyder nå på svindel."
Dean, sendte du de brevene?
Kanskje det.
Du forverrer ting.
Er det ikke fortjent? En smak av egen medisin.
Jeg gjør det ikke.
Jeg gjør ikke det og jeg gjør ikke dette.
Har jeg gjort meg forstått?
Jeg skal finne den som gjorde dette mot oss.
Jeg godtar det. Du burde gjøre det samme.
Jeg skal finne ut hvem som ødela familien.
Det er deg. Du er den som ødelegger den ved å ikke gi slipp,
ved å miste grepet om det som er viktig!
Hvis du verdsetter ekteskapet,
så kjører du til Westfield
og sier unnskyld til alle du har skrevet et brev til.
Hører du?
Jeg kan ikke det.
Jeg spurte ikke om du kunne det. Jeg spurte om du hørte hva jeg sa.
-Hei. -Hei.
Du ser fin ut.
Jeg skal ut.
-Skal du ikke spise middag med barna? -Nei, du skal det.
Jeg skal være en normal person og ta noen drinker og middag med Marjorie.
Har du gjort det jeg ba om?
Når skulle jeg ha gjort det?
Jeg hadde gjort det om jeg var deg.
Mamma, skal du ut?
Ja, jeg kommer og sier god natt.
Ha det, mamma.
Hei.
Du kan føle hva du vil om denne personen,
men lov meg at du ikke vil hevne deg mot dem rundt vedkommende?
Ja. Greit.
Dean, dette blir vanskelig å høre.
Fant du ut hvem som gjorde det?
Den forrige eieren av huset…
…var meg.
Hva faen snakker du om?
Jeg solgte dere huset.
Hvorfor sa du det ikke?
Hvorfor tror du?
Fordi du er Vokteren?
La meg fortelle én siste historie.
Den dagen vi møttes, fortalte jeg at mannen min var utro,
men da jeg fant ut hvem kvinnen var,
da jeg fikk vite det, kunne vi leve lykkelig sammen.
Det var sant i mange år,
men vi ble skilt.
Vi vokste fra hverandre,
og siden jeg var hovedforsørger og han var parasitten,
måtte jeg betale underholdningsbidrag,
så jeg begynte å ta spillejobber.
Jeg turnerte av og til, jeg hadde etterforskerjobben på si,
og selv om jeg ga ham halvparten av pengene,
klarte jeg å legge til side litt sparepenger.
For åtte år siden fikk han slag og døde.
Plutselig ble jeg ikke flådd hver måned,
men jeg fant ikke et hus.
Jeg lette i fem år. Ikke noe jeg elsket.
Jeg visste det idet jeg så det.
Jeg la inn et bud på stedet. Tretti dager senere var det mitt.
Jeg ble med i sosietetsklubben.
Det var da jeg fikk diagnosen.
Det var spredning da.
Legene sa at de ikke kunne gjøre stort,
men det var en onkolog i Mexico som var uenig.
Men han var så dyr at jeg ikke hadde noe valg.
Jeg måtte selge huset.
Jeg følte at det var en slags spøk.
Jeg fikk en smak på paradiset, men så ble alt revet vekk.
Og så, jeg tuller ikke,
fikk jeg en telefon fra skifteretten i Sarasota i Florida.
Det viser seg at parasitten,
fra begynnelsen av forholdet vårt,
hadde gjemt unna
1,4 millioner dollar i royalties.
Jeg hadde ikke trengt å selge likevel.
Jeg merket at du elsket det.
Nesten like mye som jeg gjorde.
Jeg måtte bare gjøre én ting for å få det tilbake.
Overbevise oss om å selge.
Jeg hadde fått et av de "En hyllest til et hus"-brevene
den første måneden.
Kjære 657 Boulevard,
kan jeg bare si at du er det mest prektige huset jeg har sett.
Jeg ble så sjarmert av det, men jeg visste ikke hva det var.
Jeg søkte det opp.
Jeg så hvem Roger Kaplan var og alle elevene som hadde gjort oppgaven.
Og hvor mye de elsket ham.
Jeg så også Vokteren-brevet
som Carol Flanagan la ut og anklagde Roger for å ha sendt.
Jeg tenkte ikke stort på det. Glemte det.
Men så husket jeg det.
Det var en perfekt plan.
Jeg fant en manuell skrivemaskin på eBay med den samme fonten.
Det var ikke vanskelig.
Kjære nye naboer i 657 Boulevard.
Jeg ønsker dere velkommen til nabolaget.
Hvis du snakker sant…
Du slapp unna. Hvorfor tilstår du for meg nå?
Jeg skjulte sporene mine, Dean.
Det var umulig for deg å finne ut sannheten,
og jeg visste at det ville gjøre deg gal.
Og det fortjener du ikke.
Hva med John Graff?
Det var ikke tilfeldig
at jeg var den eneste som fant bevis på at John Graff eksisterte.
Han gjorde ikke det. Jeg diktet ham opp.
Håndfaste bevis.
Jeg skrev de brevene han angivelig hadde fått fra Vokteren.
Åstedsbildene,
de var fra et drap i Colorado.
Og den fyren du snakket med som lot som han var John Graff,
jeg leide ham.
Og museflettene?
Hun var en kunstner, om du kan tro det.
Jeg merket at da jeg var der på dagtid, så slo du ikke på alarmen.
Jeg fikk henne til å kle seg ut som en gartner og klatre inn et vindu
som Dakotas kameraer ikke dekket så godt.
Hun gjemte seg i kjelleren til du hadde lagt deg.
Jeg visste ikke om tunnelene i kjelleren.
Da du sa at du hadde funnet dem, var det nytt for meg.
Kanskje det var slik Jasper kom seg inn og kjørte matheisen,
noe jeg ikke hadde noe med å gjøre. Det var kun ham.
Andrew Pierce bodde i huset,
men han var en galning, og en misbruker, og veldig tilbøyelig.
Og hun sugde på fingeren hans.
Betyr det at han vil bli en vampyr?
Andrew, jeg vil snakke om brevene du og kona di mottok
fra en som heter Vokteren.
Hvilke brev?
Hva snakker du om? Jeg har aldri sett disse før.
Politiet fant dem der kona di begikk selvmord.
De var i vesken hennes. Sa de det ikke?
Nei.
Men det overrasker meg ikke.
Alle politifolkene… Westfield, NYPD,
de beskytter hverandre.
Men vent litt.
Så kona di nevnte dem aldri?
Nei.
Jeg tror ikke det.
Jeg husker at vi fikk brev.
Men det var ikke trusselbrev. De var…
De var smigrende.
Begynte de med frasen: "En hyllest til et hus"?
Ja. Nå husker jeg det. Ja.
"En hyllest til et hus." Vi fikk en haug av dem.
Når det gjelder Mitch og Mo, hvem vet?
Chamberland var ikke med. Ikke Karen heller.
Ingen av dem visste at jeg bodde i det huset,
eller i Westfield.
Chamberland.
Jeg ringte ham den dagen jeg sendte det første brevet,
slik at han ville ha meg friskt i minnet
da tanken på en privatetterforsker dukket opp.
Theodora? Selvsagt husker jeg deg. Hvordan går det?
Dette handlet aldri om deg.
Du er en…
Du er en god mann med en herlig familie.
Det handlet om huset.
Det var et bra hus.
Jeg forstår ikke. Det føles som om jeg skal kaste opp.
Jeg vet det.
Vi stolte på henne. Hun var i huset vårt.
Vi delte alt med henne.
Og hun var…
Hun var vennen vår.
Jeg vet det.
Kom hit. Jeg vet det, kom hit.
Jeg vet det.
Hei. Kom inn.
Ok.
Jeg vil bare be om unnskyldning for at jeg sendte det brevet,
og jeg skammer meg.
Hvem bryr seg?
Nei. Det var dumt gjort.
Jeg kan innrømme dumskap.
Greia er at jeg var veldig sint på alle,
men jeg ante ikke om Mitch.
I så fall hadde jeg aldri sendt det brevet.
Nei.
Når mannen din dør av en emboli
og sønnen din er på galehus fordi han drepte to mennesker,
setter det ting i perspektiv.
Hvorfor har du endret mening?
Fordi vi vet hvem som står bak.
-Brevene? -Ja.
Brevene, alt det merkelige.
Det var privatetterforskeren, Theodora Birch, den tidligere naboen din.
Tidligere nabo hvor?
Tidligere nabo, i huset vårt.
Theodora Birch, vakker svart kvinne,
brukte alltid hansker, var medlem på sosietetsklubben.
Måtte selge huset fordi hun trengte penger til kreft…
Vent litt.
Samantha og Ted Forrest, det var de som solgte huset.
Eldre par, ekstremt private, vi møter på dem nede i St. Augustine.
Det bodde aldri en svart kvinne der,
ikke i løpet av de 25 årene jeg har bodd her.
Hun var aldri medlem av sosietetsklubben.
Jeg vet om alle fargede personer som har medlemskap der,
og ingen burde være stolt av det…
Det er ikke særlig mange.
En Theodora Birch?
Jeg hadde husket det.
Hei, Nina. Jeg kondolerer.
Vi er Dean og Nora Brannock.
-Hei. -Hei.
Takk for at dere kom i dag.
Hyggelig å møte deg.
Dette må være Suvi. Hei, Suvi.
Kan du si hei?
Bestemoren din snakket om deg hele tiden.
Hun elsket bestemor.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal si dette,
men sa moren din…
Sa moren din noe om saken vår?
Bare litt?
Litt, ja.
Dette vil lyde sprøtt, men moren din,
hun sa til meg, helt på slutten,
at det var hun som sto bak.
At hun skrev de brevene,
at hun eide huset før oss.
Nei, det stemmer ikke.
Hva?
De siste ukene før hun døde, så jeg at hun jobbet med noe.
Som om hun skrev en historie,
men jeg fikk ikke lese den.
Én, to, tre…
Og endelig sa hun…
Greit. Jeg skal fortelle deg sannheten.
Ok.
Hun sa at hun ønsket å gi dere fred.
Jeg tror hun ønsket fred også.
Den siste saken måtte ikke stå uløst.
Hun ville vite slutten på historien, så hun…
Hun skrev seg inn i den.
Ja, ok. Hva er det?
Ok.
HEI - JEG SAVNER DEG
Akkurat.
Ja.
Jeg skal snakke med ham.
Alt sammen, eller…
Vi er hjemme.
-Ta det rolig. Noen har nyheter. -De er her. Hva?
-Jeg ble med på basketballaget! -Jøss!
Hvordan skjedde det?
-Et øyeblikk. -Hva med: "Gratulerer"?
Nei, jeg bare… Han er så lav.
-Jeg skal være ballfører. -Bra svar. Sånn ja.
Høres bra ut. Jeg ringer deg.
-Hva gjør du? -Gi meg fem minutter.
Takk.
-Hva med Spud Webb? -Hva!
Herregud!
-Jeg er så stolt av deg. -Ja.
Jeg har noen nyheter.
Vi har et bud.
Kontant, ingen betingelser, de vil virkelig ha det.
-Hva er summen? -2,75.
Nei, ikke fantastisk,
men Bruce tror at med noen av møblene
så kan vi få 125, 150 til.
Og hvem er kjøperen?
Jeg vet ikke. Det er et LLC.
Akkurat. Selvsagt.
Ja. Og hør her. Det eneste de vil forandre,
er kjøkkenet.
Hva? Tuller du?
Alle liker visst ikke benkeplater i tre.
Kom igjen. De har ingen smak.
-Touché! -Greit, familien Brannock.
Hva skal vi si?
Jeg sier ja.
-Ja. -Ja.
-Ja! -Ja!
Det er en fornøyelse å sette møtet til den nye,
utvidede Westfield bevaringsforening.
Ja, og nå kan vi introdusere oss. Mo?
Meg?
Ok. Hei, jeg heter Maureen. Vennene mine kaller meg Big Mo.
Jeg bor rett nedi gata og jeg ble nylig enke, dessverre.
Jeg er takknemlig for at Pearl inkluderer meg.
Dere vet hva man sier, ledige hender.
Hei. Jeg heter Roger Kaplan, jøss,
jeg har elsket gamle hjem siden jeg var liten,
og jeg er glad for å være her.
Og vi er glade for å ha deg her.
Og jeg heter Pearl Winslow, så klart.
Og dette er Jasper, sekretæren vår.
Og… William?
Hei. Jeg er William Webster. Noen ganger blir jeg kalt Bill.
Jeg flyttet til Westfield i 1995.
1995?
Jeg bare…
Jeg er opptatt av å bevare denne byen slik den burde være.
Så…
Takk.
Heter du Bill?
Du virker kjent.
Bill jobber på biblioteket, så du kjenner ham sikkert derfra.
Jeg tror jeg vet hvor jeg har deg fra.
Jeg tror du kjenner meg igjen fra biblioteket.
Og familien din?
Det er en ny eier i nabohuset.
Det er en ny eier i nabohuset. Takk.
Jasper, du kan fortelle oss hva du tror du så.
Store plater
med rosa marmor på vei på kjøkkenet.
Rosa marmor. Jeg visste ikke at det fantes.
Det er en forbedring fra benkeplaten i tre, ikke sant?
Ikke sant?
Hvis jeg kan si noe,
jeg forstår trangen til å bevare
fasadene til historiske bygninger,
men kan vi bestemme hvordan folk pusser opp inne?
Ikke offisielt,
men vi kommer med sterke anbefalinger.
Hva tenker vi er det riktige materialet på en benkeplate
som skal brukes på et kjøkken som i…
657.
Ja, 657.
Faktisk,
jeg har faktisk vært inne i huset for mange år siden.
Jeg husker at benkeplatene var originale.
De var i polert sort valnøttre,
hvis dere kan tro det,
noe som var veldig vanlig i et viktoriansk hus fra 1920.
Det er til stor hjelp. Takk.
Jasper, polert sort valnøttre. Skriv det.
Fortsett å gå…
Åpne øynene.
Georgia. Herregud.
Jeg tror du har fanget meg.
Jeg tror jeg vil trives her.
-Tusen takk. -Selvsagt.
-Vi ses i morgen. -Ja!
Ha det.
Jøss.
Jøss. Hei, gutter.
Jøss, dette er så kuratert.
Fint. Takk.
Det er så meg.
En enslig jente som tar vare på seg selv.
Takk. Ses i morgen.
Jeg trodde dette ville skje en dag.
Vil du ha noe å drikke?
Hva med en kjølig Whispering Angel?
Jeg har Snapple.
Jeg har et kjøleskap fylt med… herregud,
alt.
Det var altså deg hele tiden.
Det er åpenbart når jeg tenker tilbake, men…
Det konstante presset om å selge huset.
Det var meg, hva?
Skal vi virkelig ta denne samtalen igjen?
Du gjorde dette.
Det var dere som skapte ståhei over noen dumme brev
som ikke var skumle.
Og så… Herregud.
Noen tråkket på din sønns kjæledyrbever eller bisamrotte,
eller hva det var.
Det var dere som senket verdien på huset.
Det stemmer.
Jeg snappet opp det fordømte huset! Fordi det er lønnsomt!
Du og Chamberland ville ha det, ikke sant?
Vi så ham nede i de tunnelene.
Gi deg. Vi datet en kort stund før vi gjorde det slutt.
Beklager at jeg lever ditt beste liv.
Men det er ikke min feil. Det er din.
Nå vil jeg si noe direkte til deg.
Kom deg til helvete ut av huset mitt.
Jeg har en følelse av at ting ikke vil gå
slik du vil.
Jeg hadde vært forsiktig.
Truer du meg?
Nei…
…men jeg skal følge med.
Hallo!
Hei! Vi er de nye naboene dine.
Vi ville bare komme og introdusere oss.
Jeg heter Pearl, og du kjenner nok Maureen.
Hei, jeg heter Karen Calhoun. Hyggelig å møte dere.
Og dette er lille Baron.
En hund.
Vi ble ikke enige om hva vi skulle lage,
så jeg lagde mine berømte karamellruter.
De holder seg bra i fryseren.
Jeg lagde en klassisk engelsk valnøttpai, hvis du kan tro det.
Kom deg ned.
Kom igjen. Finn leken din.
Ja, finn den.
Hør her, damer.
Akkurat nå går jeg på keto, så jeg sier nei takk.
Men dere må kose dere med dem.
Ok.
Herregud.
K-A-R-E-N. Karen.
Er det fasttelefonen?
Hallo?
Hva i helvete?
Nei, nei!
Herregud.
Herregud!
Faen!
Din jævla megge!
Hallo.
Hei. Hvordan går det?
Hvorfor ringer du, Karen?
Jeg lurer på om du kan komme innom
eller om du kan sende noen for å sjekke huset.
Jeg tror det er noen her,
og jeg bare…
Jeg tror det er Nora.
Hva?
Kanskje du kan undersøke huset,
og se om det var noen her.
Nei. Det skjer ikke.
Nei, jeg kommer ikke, og jeg sender ingen.
Jeg liker ikke å måtte skamme meg over impotens.
-Hva? -Du og jeg er ikke venner.
Ikke etter hvordan det endte, og jeg har mange venner,
og de er ikke fornøyde med oppførselen din.
Ikke tenk på å ringe nødtelefonen. Ok?
Du sa at du ville klare deg selv,
så du skal få det.
Vent.
Faen.
Baron, vennen?
Hvorfor bjeffer du?
Baron.
Ok.
Hva faen?
Var det noen som kom gjennom her?
Faen.
Baron. Kom. Kom igjen.
Baron. Kom. Kom igjen, ja.
Kom. Flink bisk.
Så dere kommer i morgen tidlig, ikke sant?
Ja, vi kommer ca. 06.30-06.45.
Flott. Hovedbekymringen er svartsoppen.
Ja, vi tar med avfukteren. Alt.
Bra. Takk. Ha en fin kveld!
Kjære Ms. Calhoun, velkommen til marerittet ditt!
Du har litt av et rykte.
657 har påkalt deg en stund.
Når hørte du det første gang?
Jeg hørte da huset først påkalte meg.
Det ba meg om å skaffe folk som deg,
de som setter grådighet foran alt.
Dette blir ikke det siste du hører fra meg.
Jeg ønsker bare å gratulere deg med ditt fantastiske nye hjem.
Jeg vet at vennskapet vårt vil vokse med tiden.
Jeg gleder meg til å lære deg å kjenne.
Det er så mange hemmeligheter inne i 657 som du skal få vite.
Jeg gleder meg til å dele dem med deg.
Jeg er Vokteren.
Beklager de siste ukene. Jeg forveksler dagene.
Det går fint. Hvordan føler du deg?
Jo, bra.
Jeg føler at endelig…
Faktisk, hele familien…
Jeg føler at vi endelig har gått videre.
-Det er godt å høre. -Ja.
Carter gjør det bra.
Ellie…
Ellie har lyst til å gå på Brown,
så vi skal dit på besøk neste uke.
-Jøss. -Ja, ikke sant?
Hvis du hadde sagt
at jeg ville få et barn på en Ivy,
hadde jeg sagt: "Nei, det er en feil."
Og Nora?
Hun hadde en ny utstilling sist fredag. Det er utrolig.
Hun bare… Jeg er ikke en del av det,
men hun er det nye store.
Så det er fantastisk.
Hvordan går det med deg og Nora? Forholdet deres?
Det går bra.
Vi har gått gjennom det.
Det var et tøft år.
Men vi har gått videre, fra det huset,
fra alt det andre. Det ligger bak oss.
Apropos det, Karen måtte selge.
Det må ha skjedd noe.
For hun var i det huset i bare 48 timer.
Kanskje hun pusset opp og solgte det.
Hvis det var planen,
gjorde hun en dårlig jobb med å lese markedet, for hun solgte.
Gjett hvor mye. Seriøst.
2,6.
2,6!
Hun tapte mye.
Jeg vet ikke hvem som kjøpte det,
men de fikk århundrets avtale.
Du snakker om huset igjen.
Du spurte.
Nei.
Jeg klarer ikke å gi slipp.
Jeg klarer ikke å glemme det.
Jeg føler at noen utsatte oss for en spøk,
og jeg vil aldri få vite hvorfor.
Jeg kan ikke engang si hvordan de klarte det, men de klarte det.
Skal jeg liksom bare glemme det?
Jeg vet ikke hvordan.
Så jeg må bare fortsette…
Jeg prøver
å gi historien en lykkelig slutt,
men det skjer ikke.
For fem minutter siden da du snakket om familien,
hørtes det ut som en lykkelig slutt.
Men det er ikke slik du føler det.
VSL VANGUARD SIKKERHETSLØSNINGER
DAKOTA FOR ET TILBUD
Hei, Jasper!
Jasper, kom hit.
Kom igjen, la oss gå.
Kom igjen.
Pent mottak!
Kan jeg hjelpe deg?
Nei, jeg bare…
Et vakkert hus.
Takk. Flyttet nettopp inn.
Sier du det? Gratulerer.
Ben.
John.
Hyggelig å møte deg, John. Bor du i området…
Ja, noen kvartaler den veien.
Kult.
Vi ses vel, da.
Absolutt.
Hei.
Hei, hvor er du?
Står fast i trafikken.
Holland-tunnelen er stengt. Jeg er i en lang kø.
Hvordan gikk intervjuet?
Det gikk bra. Vi får se.
Skatt.
Jeg har nok ikke sagt dette ofte nok, men
bare…
Jeg setter pris på den jobben du gjør.
Terapien og alt, jeg…
Det utgjør en stor forskjell.
Jeg er lykkelig. Jeg håper at du også er det.
Ja, takk.
Jeg er lykkelig.
Jeg elsker deg så høyt.
Jeg elsker deg også.
Snart hjemme.
VOKTEREN-SAKEN ER FORTSATT IKKE LØST
Tekst: Bente