‎Ceea ce face acest loc pentru sufletul meu ‎este incomensurabil.
‎Când faci bine unei pisici, ‎când știi că ai salvat-o,
‎e cel mai bun sentiment din lume ‎și ne motivează să continuăm.
‎Mereu am căutat un scop în viață,
‎ceva care să ofere satisfacții ‎cu adevărat.
‎E o pisică sensibilă.
‎Cred că a fost atacată ‎când încerca să se întoarcă acasă.
‎Cred că se simte hărțuită sau agresată ‎și a decis că i-a ajuns.
‎- Vii în fiecare zi? ‎- Da. Dimineața și seara.
‎Prima dată când am văzut ‎un pisoi pe stradă
‎și am știut că, dacă nu fac ceva, ‎pisoiul o să moară,
‎atunci mi s-a schimbat viața.
‎SYROS ‎GRECIA
‎Când am ajuns aici,
‎hrăneam pisicile pe stradă, ‎iar localnicii strigau la mine.
‎Cred că nu se bucurau că le hrănesc.
‎Mi-am zis că trebuie ‎să facem ceva în legătură cu asta.
‎Am realizat că avem nevoie ‎de un adăpost pentru pisici.
‎Realizezi că nu e vorba de tine, ‎de dramele tale
‎și de ce gândești tu, ‎ci de această mică viață.
‎Pentru ea, scopul chiar înseamnă ceva.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎La fiecare colț, în Syros, ‎veți vedea pisici.
‎Le veți vedea peste tot.
‎Lângă fiecare tomberon, ‎e o colonie mică de pisici,
‎pisoi neajutorați.
‎Îi găsim în aceste colonii, ‎pe care le vezi pe toată insula.
‎Am trecut pe aici ieri ‎și am văzut pisoiul.
‎Văzându-i ochii, ne-am zis că, probabil,
‎pisoiul va orbi ‎dacă nu facem ceva pentru el.
‎E cel de acolo?
‎- Da, el e. ‎- Bună, scumpule!
‎Bună, scumpule!
‎Ne asigurăm, dacă pisica nu e prietenoasă, ‎că îi câștigăm încrederea.
‎Bună!
‎Are ochii foarte bolnavi.
‎E răcit.
‎- Sigur e răcit. ‎- Da.
‎Bună, scumpule!
‎Dacă vedem o pisică bolnavă, o salvăm.
‎Apoi sunăm la un cabinet veterinar ‎să o ducem acolo.
‎Gata?
‎O singură ploaie și ar fi făcut pneumonie.
‎Pneumonia netratată, ‎în scurt timp, duce la moarte.
‎Sunt circa 25.000 de locuitori în Syros ‎și aproximativ 13.000 de pisici.
‎Pisicile sunt tratate ca niște dăunători, ‎ca șobolanii și șoarecii, nu sunt dorite.
‎Le cred bolnave, nu le ating.
‎Aici am vrut să intervin, ‎să le schimb mentalitatea oamenilor.
‎Insula noastră e mică.
‎Pe vremuri, nu exista ‎un program de castrare.
‎VICEPRIMAR SYROS
‎Am ajuns să avem ‎o populație foarte mare de pisici.
‎Nu-mi plăceau pisicile înainte.
‎Prima impresie a fost că sunt prea multe.
‎Cei mai mulți iubesc pisicile.
‎TAXIMETRIST
‎Nu știu de ce.
‎Am venit pe insulă acum zece ani.
‎Nu știam situația.
‎Am văzut mii de pisici vagaboande ‎care se înmulțeau necontrolat.
‎MANOLIS VORRISIS ‎VETERINAR
‎Era un cerc vicios de nașteri și morți.
‎Am devenit oarecum cunoscuți ‎pentru acest adăpost de pisici,
‎pe care l-am înființat ‎cu aproape zece ani în urmă.
‎Avem vreo 20 de pisici ‎care așteaptă să fie adoptate.
‎Haide!
‎Dacă le-am putea găsi tuturor case noi,
‎ne-am mai elibera și am face mai mult.
‎Cele mai multe vin bolnave. ‎Trebuie să le facem bine mai întâi.
‎Apoi, de obicei, le vaccinăm ‎și așteptăm câteva săptămâni
‎să ne asigurăm ‎că nu au reacții negative de la vaccinare,
‎și că sunt gata să plece.
‎Procesul de adopție ‎nu e chiar așa de ușor.
‎Oferim pisicile spre adopție ‎la nivel internațional.
‎E un proces lung.
‎Întâi, să găsim oameni pe Facebook.
‎Oamenii ne scriu și căutăm să aflăm ‎mai multe detalii despre ei
‎și dacă sunt potriviți.
‎Am trimis pisici în Germania, ‎Canada, Danemarca, Elveția,
‎peste tot.
‎E un proces complex, ‎ducem pisica de la Syros la Atena
‎și de la aeroportul din Atena, ‎la destinația lor.
‎Aici, ținem mult să ne conectăm ‎cu pisicile și le dăm nume.
‎Să le transmitem ‎că sunt importante pentru noi.
‎Când am găsit-o pe Bella, nu știam nimic ‎despre cancerul de la nas.
‎Fusese deja operată ‎și a trebuit s-o ținem separat.
‎Ne-am gândit că, din cauza cancerului ‎n-are șanse să fie adoptată.
‎Că e puțin probabil să-și asume cineva ‎responsabilitatea pentru așa o pisică.
‎E o pisică specială.
‎Îi place să ne îmbrățișăm,
‎și vine să doarmă lângă mine ‎în fiecare seară.
‎Există o legătură între noi.
‎Sunt din Danemarca. Acolo, ‎pisicile au o viață complet diferită.
‎Am făcut multe lucruri în viață.
‎Am studiat moda când eram foarte tânără
‎și, o vreme, am avut o companie ‎care făcea genți.
‎Mi se părea grozav, dar lipsea ceva.
‎Nu simțeam că servesc unui țel mai nobil.
‎La 16 ani, într-o zi, în drum spre școală,
‎nu m-am urcat în autobuz ‎ca să merg la școală.
‎Am venit acasă ‎ca ghidat de o rază de lumină
‎mi-am luat pașaportul și banii ‎și m-am dus la aeroportul Heathrow,
‎de unde am luat avionul spre New York.
‎Am început o călătorie
‎în care am încercat să înțeleg ‎care e scopul oamenilor.
‎Ne-am întâlnit la un seminar ținut de el: ‎Arta de a fi om.
‎M-a fascinat complet.
‎Plecase de acasă cam la aceeași vârstă.
‎Ne-am îndrăgostit imediat,
‎am crescut împreună
‎și suntem împreună de 27 de ani.
‎Bună, scumpule! Haide!
‎Lucas, vino.
‎Pe Cham, ai văzut-o?
‎Nu!
‎El e Benji. I se mai zice și Juju.
‎- Tiny! Vino, Tiny! ‎- Haide, Tiny!
‎Acolo e Noogie?
‎- Da. ‎- E Noogie.
‎Ea e Mous Mous.
‎Pare să aibă o mică mustață.
‎Bună!
‎Lila, e uimitoare. În foarte scurt timp,
‎nu vă mint nicicum, ‎știa numele celor 65 de pisici.
‎M-a uimit.
‎Temple, Sammy, Polly, Banjo,
‎Ea e Coco.
‎Apoi Kali, Lucas, Tiny și Snowy.
‎Richard și Joan ‎sunt dedicați complet pisicilor,
‎dar le place să-și păstreze intimitatea.
‎Am trăit o viață foarte luxoasă ‎în Danemarca.
‎Ne-am cumpărat o casă lângă a reginei,
‎lângă reședința ei de vară.
‎Prințul Danemarcei
‎venea să alerge dimineața cu soldații lui.
‎Unul dintre ei cânta la cimpoi, el alerga
‎și înclina puțin capul, regal, ‎când ne vedea.
‎Am călătorit în toată lumea: ‎în Anglia, în America,
‎am stat în Canada o vreme.
‎Cred că amândoi căutam un loc ‎în care să simțim că putem rămâne.
‎Cred că știa că eu caut ceva ‎prin care să mă simt împlinită.
‎La un moment dat, în acei ani,
‎starea mea fizică s-a înrăutățit ‎atât de tare,
‎încât doctorul meu, ‎care mă trimisese la specialiști,
‎a zis: „Nu mai pot face nimic.”
‎I s-a zis că e oboseală cronică. ‎Era obosit tot timpul,
‎trebuia să stea culcat aproape toată ziua.
‎Mi-a zis: „Du-te să trăiești ‎în zona mediteraneeană,
‎să stai pur și simplu lângă apă?”
‎Printr-o întâmplare ciudată, ‎am ajuns la Syros.
‎Am ales cel mai prost moment ‎să ne mutăm în Grecia.
‎Tocmai începuse criza din 2008.
‎Magazinele se închideau pe rând.
‎La un moment dat, nu mai aveam bani.
‎Niciun bănuț.
‎Investiserăm tot ce aveam în Danemarca ‎în locul ăsta.
‎Simțeam că e sfârșitul sfârșitului,
‎sfârșitul începutului ‎sau începutul sfârșitului.
‎Nu știam care era.
‎Eram aici doar de câteva săptămâni.
‎Richard mi-a zis: ‎„Am văzut un pisoi în grădină.”
‎Ce să vezi? Erau doi pisoi în tufișuri, ‎se ascundeau.
‎Unul era foarte bolnav.
‎Am știut că trebuie să-l duc la veterinar.
‎Veterinarul nu credea ‎că pisoiul va supraviețui, dar am insistat
‎fiindcă doream să fac asta.
‎Am stat cu el în fiecare zi ‎să-i dau antibiotice.
‎După ce ai salvat o viață, ‎vrei să mai salvezi una.
‎Tocmai ai salvat o viață. ‎Nu poți descrie acest sentiment.
‎Am făcut o înțelegere cu Joan. ‎Am zis să fie maximum 20.
‎„Trebuie să fie 25,
‎fiindcă 30 ar fi...”
‎„Bine, 30 e limita.”
‎„Nu depășesc 35.
‎Cine are 35 de pisici?”
‎Acum cred că avem vreo 65 de pisici.
‎Asta ne creează o presiune ‎de fiecare dată când salvăm o pisică,
‎fiindcă locul ăsta e prea aglomerat.
‎Avem nevoie neapărat de mai mult spațiu
‎ca pisicile de aici ‎să nu fie atât de înghesuite.
‎Nu știam prea multe când am început.
‎Aveam o pisicuță care stătea aici pe mine,
‎sugea și voia afecțiune. ‎Am fost foarte apropiate.
‎M-am gândit: „Toate sunt sănătoase. ‎Toate pisicile salvate o duc bine.”
‎În prima iarnă, s-a îmbolnăvit rău.
‎Nu știam ce avea, ‎iar boala a evoluat rapid.
‎S-a dovedit că fusese ‎prima epidemie de parvovirus,
‎care e mortal la pisicile nevaccinate.
‎A fost foarte dureros pentru mine. ‎Veterinarul mi-a zis:
‎„Dacă pisica era vaccinată, ‎n-ar fi murit.”
‎Când înveți din experiențe, ‎primești și lovituri grele.
‎La pisoiul găsit pe stradă, ‎prima grijă e pentru vederea lui.
‎Dacă și-ar pierde vederea, ‎ar fi în pericol.
‎- Ochii îi arată foarte rău. ‎- Așa e.
‎Strănută și tușește, sigur e răcit.
‎- Vezi chestia roșie de la baza dinților? ‎- Sărăcuțul!
‎Joan își face multe griji ‎pentru pisoiul acesta.
‎Se clatină pe picioare,
‎iar asta stârnește în Joan ‎iubirea maternă pentru pisică.
‎- Ar putea avea ciuperci. ‎- Ciuperci? Înțeleg.
‎- Să fim atenți. ‎- Trebuie să-l ții separat.
‎- Da! ‎- Bine.
‎Așa.
‎Cu ochii cum stă? Mi se pare că arată rău.
‎- Are gripă felină. ‎- Înțeleg.
‎Trebuie să-i dau ceva ‎pentru purici și căpușe,
‎și în două, trei săptămâni, ‎va trebui să-l vaccinăm.
‎- Da. ‎- Ne puteți spune vârsta pisicii?
‎Vârsta? Are vreo cinci luni.
‎Mulțumesc.
‎- Bine. ‎- E mic.
‎Da. E mic pentru vârsta lui.
‎E foarte dulce.
‎Joan vine aici cu o pisică vagaboandă ‎aproape săptămânal.
‎E uimitor.
‎E o lecție de viață.
‎Cum că spun altfel?
‎Îi salvează viața, fără îndoială.
‎E important să-ți dai seama ‎că nu-i poți salva pe toți.
‎Dar, cum se spune,
‎e crucial pentru acea pisică ‎pe care o poți salva.
‎Joan nu face rabat când e vorba de pisici.
‎E multă treabă șapte zile din șapte.
‎Îmi plac pisicile, le îmbrățișez.
‎Nu pot sublinia destul ‎cât de multe face Joan.
‎Eu îi sunt alături.
‎Își începe ziua pe la 6:45.
‎Hrănește pisicile de la adăpostul de jos,
‎apoi pe cele de la adăpostul din mijloc,
‎pe cele de la adăpostul de sus...
‎Poftim!
‎...pisicile din spate,
‎pisicile din spatele casei din mijloc.
‎Observă mereu dacă lipsește vreuna.
‎Dacă da, merge pe dealuri până o găsește.
‎De când suntem aici, de zece ani, ‎Richard m-a susținut tot ce am făcut.
‎Mi-a plăcut să-l văd lucrând.
‎Putem încerca una…
‎Ena...
‎- Nu rozmarin. Lavandă? ‎- ‎Levánta?
‎Încercăm una azi?
‎Richard?
‎Nu știu ce să spun despre el. ‎Îi place să stea în grădină.
‎Exact. O terasă mică.
‎Să poată sta…
‎Astea sunt făcute cu piatră și noroi.
‎Le facem împreună.
‎- Da. Împreună! Le facem împreună. ‎- Împreună!
‎Credem că, pentru un astfel de proiect,
‎am avea un șir nesfârșit de oameni
‎care ar vrea să facă voluntariat ‎pentru pisici,
‎să stea în acest loc frumos ‎și să ajute pisicile.
‎Îmi amintesc ‎că am întâlnit-o pe Lila pe câmp.
‎M-am întors acasă și am zis:
‎„Am cunoscut o tânără franțuzoaică ‎și pare grozavă.”
‎Am văzut rapid că e foarte serioasă,
‎că are un interes real pentru pisici
‎și că vrea să învețe despre ele.
‎Am terminat masterul în Istoria artei
‎și am hotărât să merg ‎în jurul lumii cu iubitul meu.
‎Anul 2020 n-a fost un an bun pentru asta.
‎I-am cunoscut pe Richard și pe Joan
‎și ne-am îndrăgostit imediat de pisici,
‎de ei, de locul ăsta.
‎Mi-a dat sarcina de a hrăni pisicile ‎în fiecare seară pe câmp.
‎A trecut o săptămână, ‎apoi două, apoi o lună
‎și nu s-a terminat niciodată.
‎Sunt încă aici, după cinci luni.
‎Bună, Harry!
‎Acum, iubitul meu e în Ecuador.
‎Mă duc la el pentru o lună sau două,
‎apoi mă voi întoarce aici ‎și vom vedea ce ne oferă viața.
‎Acestea sunt pisici vagaboande,
‎de care avem grijă în fiecare zi, ‎dimineața și seara.
‎Toate sunt castrate.
‎Stau cu ele 15 până la 30 de minute.
‎Schimb apa, le hrănesc, ‎mă asigur că toată lumea e bine
‎și petrec un timp cu ele.
‎Știți că pisicilor le place să mănânce.
‎Când am început să ajutăm pisicile,
‎am văzut mai mulți oameni implicându-se.
‎Veterinarul le castra.
‎Localnicii văd asta.
‎Nu trebuie multe: castrare, ‎o masă decentă zilnic și apă proaspătă.
‎Contează pentru pisici.
‎Veniți, micuțelor!
‎Vecinii îi boscorodesc
‎fiindcă nu hrănesc pisicile ‎în perimetrul lor.
‎Pun mâncarea chiar acolo.
‎Mănâncă oricât de mult…
‎DOROTHEA ‎LOCALNICĂ
‎…oricât le dai.
‎Le hrănesc zilnic.
‎Am început să deschidem ‎cafenele cu pisici pe insulă,
‎castrând pisicile ‎care trăiau în cafenelele cu pisici.
‎Trebuie să spun că nu avem finanțare.
‎Sunt banii noștri. Nu mai avem bani.
‎Am cheltuit 15.000 de euro ‎în ultimii cinci ani.
‎Asta rămâne între noi.
‎Avem noroc cu oameni ‎ca Manolis Vorrisis, veterinarul,
‎care depune multe eforturi
‎să ajute pisicile vagaboande ‎să-și găsească adăpost.
‎Cum vrei să procedăm?
‎Vom vedea, nu cunosc zona, ‎dar cred că, dacă le chemi, vor veni.
‎Flora a zis că sunt ușor de prins.
‎Capturare, neutralizare, eliberare, ‎acesta e termenul oficial.
‎Ideea e să controleze ‎explozia populației de pisici.
‎Aceste zece pisici ‎nu vor deveni cincizeci.
‎Vor rămâne doar zece.
‎- Manos, ai nevoie de toate cuștile? ‎- Nu știu.
‎Trebuie să stăm deoparte zece minute ‎ca să vină pisicile, să se relaxeze.
‎Încercăm să prindem motanul.
‎Manos e printre cei pe care i-am cunoscut
‎în luna în care am ajuns pe insulă, ‎acum zece ani.
‎Atunci am început să castrăm pisici,
‎lucru care a contat foarte mult.
‎Fiind incredibil de multe pisici ‎pe insulă, problema e uriașă.
‎Alegem un weekend, ‎ne suflecăm toți mânecile
‎prindem pisicile, ‎le ducem la clinică, le castrăm,
‎iar a doua zi, le eliberăm.
‎E mult de muncă.
‎Hrănim cam 100 de pisici zilnic.
‎Chiar și numai pentru mâncare ‎e dificil să strângi fonduri.
‎Trebuie să iau asta.
‎- Șase. ‎- Din astea?
‎- Lasă-l! ‎- Da?
‎- Bine. ‎- Avem șase.
‎Bine.
‎Făcând asta de zece ani, ‎știu că nu le pot salva pe toate,
‎dar fac tot ce pot ‎și știu că ceea ce fac contează.
‎A ține locul ăsta în funcțiune, ‎a acoperi cheltuielile, factura de curent…
‎Iarna, pisicile au nevoie de căldură.
‎E o responsabilitate uriașă, ‎care mă ține trează și noaptea.
‎Joan lucrează 16 ore pe zi ‎fără nicio plată.
‎Cât despre voluntari, ne asigurăm
‎că au unde să stea, au electricitate, ‎folosesc mașina, au benzină,
‎și destui bani ca să mănânce ‎și să nu fie stresați.
‎Dar nu e un loc ‎de unde poți să ieși devreme la pensie.
‎Asta nu se întâmplă nicăieri ‎unde e vorba de animale,
‎decât dacă faci ceva necurat.
‎Port mănuși de cauciuc
‎fiindcă motănelul ‎pe care l-am găsit pe stradă
‎ar putea avea ciuperci în urechi,
‎iar asta e o boală foarte contagioasă.
‎Are și o gripă foarte severă
‎care îi afectează nasul și gura
‎și are și ochii afectați.
‎- I-ați pus un nume? ‎- Ne-am gândit să-i zicem Milo.
‎Ar fi un nume grozav pentru el.
‎E foarte recunoscător că a fost salvat.
‎A dormit toată după-amiaza.
‎Am început să-i dăm antibiotice ‎și să-i punem picături în ochi
‎și va rămâne în camera asta ‎până îi găsim o casă.
‎Să sperăm că se va întâmpla rapid.
‎Cu Bella, am avut mare noroc. ‎Va fi adoptată în Marea Britanie.
‎Fiindcă vrem să știm că sunt siguranță, ‎le trimitem mereu cu însoțitor.
‎Momentan, avem noroc cu Lila, ‎care e mană cerească.
‎Asta îmi bucură sufletul
‎și în aceste clipe simt ‎că am un scop în viață.
‎Cred că va fi foarte fericită ‎și împlinită în casa aceea.
‎Mă bucur mult pentru ea.
‎Primul pas e s-o aducem la Atena.
‎Merg cu vaporul. E mai puțin stresant.
‎Apoi luăm avionul până la Paris,
‎și apoi o duc în Marea Britanie.
‎Cred că o să plâng foarte mult, ‎fiindcă o iubesc.
‎Helen, vreau să-ți mulțumim.
‎Credeam că nu vom găsi ‎o casă pentru Bella.
‎Am zis, când aveam o altă pisică,
‎că vrem să oferim casă ‎unei pisici care are probleme
‎în a-și găsi pe cineva care s-o adopte.
‎E simplu. Are nevoie de un cămin.
‎Helen, vrei să o vezi?
‎E aici, în spate. Da?
‎- Sigur că vreau. ‎- Bine.
‎- Îi place. ‎- Da, da.
‎Îi place să fie scărpinată.
‎Asta e, când le oferi animalelor iubire, ‎o primești înapoi înzecit.
‎Întocmai.
‎Bună, fetelor!
‎E trist, ‎fiindcă pe unele le salvăm când sunt pui
‎și te legi foarte puternic de ele ‎când sunt atât de mici.
‎E foarte trist, ‎dar mereu așteaptă un pisoi pe undeva.
‎Așa mergem mai departe.
‎Flora?
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Fofi rămâne afară? ‎- Cred că da.
‎Plâng foarte tare.
‎Le e foarte foame.
‎Pisicile pe care le hrănește Flora ‎au fost găsite într-un coș de gunoi.
‎Aveau zece zile.
‎Erau foarte mici.
‎Au deschis ochii acum două zile.
‎Da, văd!
‎Ce părere ai despre pisicile de pe Syros?
‎Cred că e mai bine.
‎Era mult mai rău, nu exista veterinar.
‎Nici măcar…
‎un magazin pentru animale.
‎Acum lucrăm cu clinica ‎și avem programe de castrare.
‎Lucrez cu Manolis,
‎la stațiile sale de hrănire ‎și în grădina lui,
‎și creăm o imagine complet diferită
‎a felului în care sunt pisicile ‎cu adevărat.
‎El ne ajută mult.
‎Ăsta e foarte somnoros.
‎Sunt complet hipnotizată de el.
‎Bună! Bună, Milo!
‎Haide, scumpule. Dumnezeule!
‎Erai nerăbdător să ieși ‎și să vezi lumea din nou.
‎Bună!
‎Bună, Milo! Așa!
‎- Uită-te la el! ‎- N-o să stai mult, nu-i așa?
‎Uită-te la el. A evoluat extraordinar.
‎Doamne!
‎Da, în șase zile, ‎ochii i-au revenit la normal.
‎E spectaculos.
‎E chiar spectaculos.
‎Ochii lui sunt un exemplu perfect…
‎Arătau groaznic atunci când l-am găsit.
‎Fără picăturile de ochi, ‎încetul cu încetul…
‎Probabil, că ar fi orbit fără tratament.
‎S-a și îngrășat, asta e sigur.
‎Cred că activitatea lui preferată e ‎să mănânce.
‎Ar mânca non stop dacă l-am lăsa.
‎Ești un băiat fericit, Milo.
‎Ai primit și o ofertă de adopție. Da!
‎- Ce părere ai despre asta? ‎- Ce ofertă de adopție?
‎- Cineva din Olanda. ‎- Bine.
‎- Da! ‎- E bine.
‎Familia care îl ia ‎are un băiat de șase ani.
‎- Cu un pisoi ca ăsta… ‎- Da.
‎…va fi foarte bucuros.
‎Se potrivesc perfect, ‎fiindcă el e prietenos.
‎Nu toate pisicile sunt așa drăgălașe ‎la vârsta asta,
‎abia luate de pe stradă.
‎Vrei să mergi în Țările de Jos?
‎- Ai o casă acolo. ‎- Da.
‎Deja pleci.
‎„Vin imediat!”
‎Bună, Bella!
‎E greu să-ți iei rămas-bun
‎dar știu că va avea parte ‎de toată dragostea, grija și atenția
‎la care nici nu a visat vreodată.
‎Era foarte timidă când am venit eu
‎și a evoluat mult în acele câteva luni.
‎E o pisică specială.
‎Există o legătură între noi, ‎așa că va fi foarte trist să plece.
‎Uneori, lui Joan îi e greu ‎să participe la aceste plecări.
‎Nu putem să nu ne atașăm de aceste pisici. ‎Prin iubire, le readucem la viață.
‎Asta facem.
‎Treaba noastră nu e să le păstrăm, ‎ci să le ajutăm pe drumul lor.
‎Le vezi peste tot.
‎Nu știu dacă te-ai plimbat pe insulă.
‎O să vezi multe pisici, ‎fără să fii deranjat de oameni.
‎Unora nu le place, dar e în regulă.
‎În general, ‎Syros e un loc bun pentru pisici.
‎Cred că aici, în Syros, ‎nu putem trăi fără pisici.
‎Face parte din moștenirea noastră.
‎CURIOASA PISICĂ
‎TRĂIM ÎMPREUNĂ
‎E un animal mândru,
‎care ne conectează cu Mama Natură.
‎Când vezi pisicile fericite
‎și vezi grădinile aranjate așa cum sunt,
‎e în sine o încântare.
‎Liniștea ne înconjoară.
‎Haide!
‎Pisicile ne aduc fericire
‎cu fețele lor, cu personalitățile lor.
‎Energia lor umple locul ăsta de viață ‎iar asta e frumos.
‎- Pe scara aceea către acoperiș. ‎- Bine.
‎E o glumă care spune ‎că salvarea pisicilor e ca mafia.
‎Dacă ai intrat, nu poți ieși.
‎De zece ani e abandonată ‎în partea de jos a grădinii.
‎Uite, adăpostul e la zece metri?
‎A fost o viziune idealistă
‎asupra ceea ce putea fi ‎un mic sat de adăposturi.
‎E ciudat că a fost aici și e de vânzare.
‎Astea sunt aproape finalizate, cele trei.
‎Aici vor sta voluntarii, ‎vizitatorii, ajutoarele.
‎Acolo va fi un mic centru de adopție.
‎De când le luăm de pe stradă, bolnave,
‎și despre unele credem că nu vor scăpa, ‎dar ele reușesc…
‎Când le vindecăm, ‎le ajutăm în tot acest proces,
‎le vedem înflorind, revenind la viață,
‎parcă vedem lumina ‎revenind în sufletul lor.
‎Apoi, să le găsim o casă
‎și să le vedem în poze în aceste case, ‎în care sunt iubite
‎și trăiesc viața ‎pe care o merită o pisică,
‎e incredibil, absolut incredibil.
‎AMBER GRACE ‎MAREA BRITANIE
‎Ne gândim la un sat ‎de adăposturi pentru pisici pe Syros,
‎pentru a vedea natura prosperând.
‎Nu mai mult de 500, Joan.
‎Promite-mi. Nu mai mult.
‎- Bine, o mie? ‎- E bine.
‎BELLA E FERICITĂ ÎN NORFOLK, ANGLIA.
‎ARE PARTE DE MAI MULTĂ IUBIRE ȘI JUCĂRII ‎DECÂT POATE SĂ FOLOSEASCĂ.
‎MILO A AJUNS ÎN OLANDA ÎN SIGURANȚĂ
‎ARE VEDEREA PERFECTĂ
‎ȘI ÎI PLACE SĂ SE JOACE ‎CU FRATELE LUI UMAN.
‎Subtitrarea: Dan Ilioiu