Det sägs ofta…
…att japaner anser att katter är speciella varelser.
"Maneki Neko", den vinkande katten, sägs vara lyckobringande.
Jag vet inte om man kan kalla dem andarnas budbärare…
…men jag tror att de tilltalar det japanska kynnet.
Personligen tror jag
att de är bärare av "mystiska meddelanden".
Under en tidsperiod då jag verkligen kämpade,
utan att hitta några svar,
gjorde mitt beslut att skapa ett kattkonstverk att jag kunde…
…gå bortom min fantasi, och mitt liv öppnades för en ny värld av möjligheter.
Resultatet förundrar mig.
Jag hade aldrig drömt om att jag kunde vara så här lycklig.
EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Jag blev alltid helt uppslukad av saker när jag var liten.
Jag var nog inte särskilt samarbetsvillig.
Det var svårt att stoppa mig om jag bara var halvvägs klar med nåt.
När jag gick i grundskolan
ritade jag en bakgrund för en skolteaterföreställning.
Jag stannade i skolan i flera timmar bara för att fortsätta rita.
Så mycket älskade jag att rita.
Den konstnär jag beundrar mest måste vara Picasso.
Man kan absolut säga att han var otroligt talangfull.
Det här kanske låter klichéartat, men om nån frågar vad jag gillar med Picasso
svarar jag alltid: "Hans passion."
"Wakuneco" kommer från de japanska orden waku, ram, och neko, katt.
Tillsammans blir det "en katt i en ram".
Jag hade många olika idéer för vad det skulle heta,
men jag tyckte att "Wakuneco" lät klatschigt och lätt att minnas.
Jag upptäckte nålfiltning när jag skulle fålla en kjol.
Jag gick till en hantverksbutik för att köpa material.
Det var så jag upptäckte det.
Jag hade inte förstått hur fritt man kunde skapa med den tekniken,
så jag blev fast från första början.
Jag bor med tre katter som heter Shima, Fuku-chan och Guri.
Alla tre är räddade katter.
När jag känner mig utmattad och slut
fungerar deras närvaro läkande för mig.
När jag började med nålfiltning var jag redan kär i dem.
Jag hade ritat bilder hela den här tiden,
däribland många porträtt av dem,
så jag tänkte att jag kunde börja göra filtskulpturer av dem.
Det var så jag började med de här 3D-kattporträtten.
Det här är ett foto av Miyu, en enfärgad Russian blue.
Den här katten lever, eller hur?
Så din kreativa process blir annorlunda än vanligt.
Hur ska du göra det?
Jag träffade Sachi från Wakuneco när jag hade min egen YouTube-kanal.
Jag visade folk hur man skapar sitt eget videoinnehåll.
Det var då Sachi skickade några videor och frågade om jag skulle vara intresserad
av att filma några av hennes saker.
När jag såg henne jobba tänkte jag:
"Det här är coolt. Världen måste få se det här. "
Det här hållet?
-Det är bra. -Då kör vi.
Den första videon vi gjorde fick över en miljon visningar på YouTube.
Det var då vi insåg att vi hade nåt. Vi tyckte att vi hade en bra produkt.
Antalet tittare ökade stadigt
och jag fick fler och fler förfrågningar från folk om att rama in deras katter,
och till slut kom jag dit jag är nu.
Hittills har jag mest gjort katter som har gått bort och åkt till himlen.
Men den här gången
ska jag faktiskt träffa den katt som jag ska avbilda.
Självklart ser jag fram emot att träffa ägaren,
men att träffa Miyu och ta reda på vilket slags katt hon är…
Det är ännu mer spännande.
Att ha Miyu boende hos mig
är som att ha ett barn eller ett syskon.
Men det är också som att ha en vän.
MIYUS MATTE
Ibland blir hon kärleksfull, nästan som en älskare.
Vi har ett roligt förhållande.
För att säga som det är…
STORASYSTER
…så var min familj inte vana vid djur, och vi fick inte ha några husdjur.
När jag flyttade hemifrån för att plugga bestämde jag mig för att skaffa Miyu.
Vi har varit oskiljaktiga ända sen dess.
-Jag kommer från Wakuneco. -Hej. Trevligt att träffas.
Trevligt att träffas.
Det här är en lycklig dag. Tack för att du kom.
Miyu är så söt.
Vi såg på YouTube och sociala medier
hur Sachi skapade fantastiska konstverk.
I videon som vi såg satte hon dit morrhåren,
och det var tydligen den kattens riktiga morrhår.
Man kan se hur mycket hon älskar de katter som hon använder som modeller.
Vi tänkte att vi skulle vilja ha en Wakuneco av Miyu.
Hon sa att du är söt, Miyu. Så snällt. Jag blir helt känslosam.
Hon är så söt.
Miyu är tio år nu och hon blir snart elva.
Hon blir inte yngre, så vem vet när hon lämnar oss.
Att tänka på det gör oss ledsna.
Är du modell nu, Miyu?
Så gullig.
Eftersom konstverket kommer att vara med oss medan Miyu är kvar,
gör tanken att Miyus ande skulle gå
in i konstverket efter att hon är borta
att min ångest för att hon ska lämna oss minskar.
Kan jag få kolla färgen, är du snäll?
Här är päls från när jag borstade henne.
-Jag har en pälsboll. -Fantastiskt!
-Det här är användbart, tack. -Är det? Så bra.
Är hon alltid så lugn?
Hon har alltid varit en lugn katt, ja.
Om ni måste välja en färg för hennes ögon,
vilken färg skulle ni säga
att hennes ögon har?
Jag skulle säga gulgrönt.
Gulgrönt.
För mig är ägarens tankar
väldigt viktiga för det här arbetet.
Så ägaren eller ägarna
får många frågor om katten.
Sen kombinerar jag det jag har hört med mina egna intryck från mötet
för att skapa det slutgiltiga konstverket.
Det här är en bild som jag tog i dag.
Jag jämnar ut färgen till en mer neutral ton och skriver ut bilden.
Det är lätt att göra misstag med färgen när man gör det här.
Det finns grått som är rödaktigt och grått som är ganska blått,
så det är viktigt att jag går tillbaka till bilderna
för att se vilken färg som passar bäst.
Jag beundrar faktiskt konstnärer
som kan uttrycka sig på ett abstrakt sätt.
Picasso var till exempel väldigt duktig på
att skapa ett helt universum från ingenting.
Tyvärr är jag inte bra på det.
Allt jag skapar kommer alltid att vara konkret.
För att vara ärlig brukade jag ha komplex för att min konst är så konkret.
Tack.
Jag vet.
Jag ser inte.
Ja.
Miyu, som står modell för konstverket, har enfärgad päls utan skiftningar.
Som ni kan föreställa er är päls med komplicerade färgskiftningar
mycket svårare att återskapa.
Men päls med bara en nyans är faktiskt också svår att göra.
Om man bara använder en enda nyans ser den ut som ett leksaksdjur.
Man måste vara noggrann och inte bara använda en nyans.
Sen måste man mäta alla skiftningar,
vilket är en viktig del i arbetet.
-Den här, tror jag. -Ja.
-Jag har sett dina videor på nätet. -Har du det?
Jag såg den där du gjorde ögonen, och det var helt otroligt.
Verkligen? Visste du vem jag var? Det är fantastiskt!
Jag ser fram emot att se nästa Youtube-video.
-Tack så mycket. -Tack.
Jag träffade Sachi från Wakuneco…
TRÄKONSTNÄR
…på en konstskola där vi jobbade båda två.
Hon bad mig att göra ramarna till hennes konstverk.
Då visste jag inte mycket om att hon gjorde 3D-konst.
Då jobbade hon främst med teckningar.
Men det lät intressant, så jag tänkte att jag ville prova.
Hej, Tada.
-Hej. -Hej.
-Det var ett tag sen. -Ja.
Att göra det så stort var svårt.
Det kanske är bättre att inte göra ramarna så stora.
Bredden på den ram
som du gjorde sist vare helt perfekt,
men den kanske var lite tjock.
Jag tänkte att tjockleken
kanske skulle kunna vara samma som bredden.
Nånstans mellan den här och den, kanske?
Utan att kompromissa med min tanke, men för att komplettera den.
Sachi har inga problem med att berätta vad hon gillar
och hon har en tydlig vision,
vilket gör mitt jobb mycket lättare.
Mina konstverk börjar alltid med att jag ritar av
den katt som jag har som modell.
Jag ritar noggrant av kattens ansikte
så att det passar min vision från första början.
Om visionen inte är klar från början,
och man kommer halvvägs i processen och inser att man har gjort ett misstag,
så blir det väldigt svårt att rätta till det misstaget.
Så det är viktigt att göra det här väldigt noggrant.
Det viktigaste är att konstverket ser ut som kattmodellen.
Jag vill också lägga in det som jag tycker gör katten extra söt,
för en älskad katt,
som redan är världens sötaste för ägaren.
Gu-chan.
Du är så söt.
Vad har du tänkt på den senaste tiden?
Solar du nu?
Hallå.
Ser du parken framför dig?
Tack för att du kom.
-Det här är fantastiskt. -Visst är det?
-Får jag ta ett foto? -Ja.
Vänta lite.
Det är toppen.
På universitetet, under en konstlektion…
VÄN & ILLUSTRATÖR
…frågade föreläsaren om det fanns nåt vi ville göra.
Alla sa saker som att få ledigt eller att träffa kändisar.
Men Sachi sa: "Jag skulle vilja ha talang."
Och då tänkte jag: "Hon är lite annorlunda."
På ett bra sätt, så klart.
Hon siktar högt. Jag tyckte det redan när vi var studenter.
Mina följare är till 80 procent kvinnor.
Jag är så glad att ha dem,
men jag tror att kvinnor gillar vad jag gör för att det påminner om dockor.
Jag tror att män inte riktigt vet vad de ska tycka om det.
Jag tror ofta att om jag kunde låta bli att tänka att jag gör dockor
utan se det mer som skulptur eller konst,
så skulle det vara bra.
När du väl är nöjd med vad du har uppnått med Wakuneco…
…kommer du att hitta du en ny riktning. Det blir inte katter för alltid.
Jag tror till och med att du kan gå tillbaka till 2D-konst.
Du är ju så bra på att rita.
Ja, men ärligt talat tycker jag inte
att vara bra på att rita räcker särskilt långt nu för tiden.
Jag kastade bort nästan alla mina teckningar.
När jag ritade
brukade jag tycka att mina teckningar var tråkiga.
Jag kände att jag var i en mörk tunnel och att jag skulle fastna där för alltid.
Jag såg ingen utgång nånstans.
Men trots allt hade jag min passion.
Jag visste bara inte
hur jag skulle möta mina känslor då.
Det är så vackert.
Otroligt.
Innan jag började med Wakuneco hade jag velat bli fotograf.
Så jag tog landskapsbilder.
Det är väldigt svårt att ta bilder med äkta karaktär.
Som landskapsfotograf kan man ha tio olika motiv i varje bild,
men om inte alla bilder är unika, kan Ingen av dem sägas ha karaktär.
Jag har rest över hela Japan,
med min kamera och tagit bilder.
En gång reste jag i sex timmar
för att fotografera en fors uppe i ett berg.
Som alltid var det svårt att bestämma hur jag skulle ta mig an bilden.
Ett enda konstverk tar mig några månader att slutföra.
När jag började med nålfiltning
insåg jag att den svåraste delen av katten att få rätt var öronen.
Att få dem att se tunna ut är otroligt svårt.
Men att de är så tunna är också en del av det som gör dem så söta.
Så jag tycker att det är viktigt att inte slarva över dem, utan att få dem rätt.
Svårigheten med att bygga basen är att se till
att formen inte förändras till det sämre
efterhand som åren går.
När jag tänker att ägaren vill behålla den i många år
vill jag göra mitt yttersta för att ge dem det bästa jag kan.
Problemet med ögonen är
att även om de har samma färg som katternas,
så är det svårt att få fram personligheten.
Det är en konstig sak att tänka på, men det är också intressant.
Jag försöker alltid ge intrycket av att man ser in i en älskares ögon.
Det handlar inte alltid om att skapa en trogen reproduktion av färgen,
utan att förmedla mitt eget intryck av hur ögat ser ut.
När man skapar pälsens färg,
om man tittar noga,
så är pälsen ljus innerst inne och spetsarna är mörka.
Ett djurs päls kan vara väldigt mångskiftande.
Så för att uttrycka glansen hos Miyus päls
har jag gjort kanterna ljusare, och ju närmare mitten man kommer,
så ser man en mörkare färg som kommer fram naturligt.
Det fanns många saker att tänka på när jag gjorde det här.
Det som jag tillbringade mest tid på var hennes ögon.
Det gick ganska snabbt att få det att se ut som en Russian blue,
men jag kämpade definitivt med att komma på hur hon
inte bara skulle bli en Russian blue, utan visa Miyus personlighet.
Det var den största utmaningen i det här projektet.
Jag funderade verkligen länge på det.
-Hej. -Hej.
-Tack för att ni tog er tid i dag. -Detsamma.
Ni skickade morrhåren härom dagen.
Det var totalt nio, eller hur?
Om jag hade tio stycken skulle det se jämnt balanserat ut.
Jag tror att vi använder de nio som ni skickade
och väntar på att ännu ett faller av innan det läggs till de andra.
Det skulle kunna se bättre ut.
Jag är så glad att vi får behålla Miyus riktiga morrhår för alltid.
Jag har Miyu här med mig.
Jag har inte sett hennes ansikte än, men jag känner att Miyu finns hos dig.
Jag ger allt för att skapa Miyu,
och jag ser fram emot att leverera henne till er.
Vi ser också fram emot det.
Tack så mycket för er tid.
-Tack ska du ha. -Vi ses snart.
Jag känner mig…
Jag har äntligen blivit upptäckt.
Det jag är mest noggrann med när jag skapar varje Wakuneco-konstverk…
…är att även om det här skulle bli min sista skapelse…
…så ska jag inte kunna ångra nånting.
För hittills…
Varje gång som jag har försökt göra nånting av mig själv…
…har jag lagt in hela min själ och hjärta i det.
Jag har haft många motgångar…
…när det gäller att kunna göra det jag vill.
En period ville jag verkligen bli målare…
…och sen ville jag verkligen bli fotograf.
Oavsett hur mycket jag försökte så var det ingen som lade märke till mig.
Nu, med Wakuneco,
är det många som ser det jag gör och ber mig göra såna här porträtt åt dem.
Det är inget annat än ett mirakel.
Mitt porträtt av Miyu…
…kanske inte är perfekt,
men det kommer från mitt hjärta.
Och jag hoppas att det kommer att glädja Miyus ägare.
Jag hade väldigt svårt att sova i går.
Jag gjorde de sista förberedelserna.
Jag frågade mig själv om det var så bra som det kunde bli.
Och sen var det plötsligt ljust ute och jag gav mig av.
Hej!
-Hej. -Så trevligt att ses igen.
-Tack för att jag fick komma. -Tack för att du kom.
Tack för att du kom.
Det här är ert Wakuneco-konstverk.
Var så goda, ta en titt.
Får jag?
Jag är lite nervös.
Nu kör vi.
Miyu är här.
Vill du titta, Miyu?
Jag är glad att se henne.
Så där. Tre, två, ett.
Det är fantastiskt!
Ögonen är perfekta.
Så underbart.
Jag är så glad.
Jag är helt mållös.
Jag är så lycklig.
-Morrhåren är också söta. -Ja, det är de.
Kämpa inte emot, Miyu… Säg tack till den snälla damen.
Du är så söt, Miyu.
Den ser så levande ut. Ögonen är fantastiska.
Jag är så glad att höra det.
Jag tror verkligen att Wakuneco räddade mig.
Den del av mig som jag en gång hade komplex för
visade sig vara min största tillgång.
Jag hade bara inte insett det än.
Det var inte förrän jag gjorde det här till min verklighet,
och accepterade de delar av mig
som jag såg som dåliga sidor,
och bestämde mig för att utnyttja dem till fullo
och började brinna för det jag gjorde,
som alla tvivel började försvinna.
"Yoko, Chihiro, tack för att ni gav mig den här fantastiska möjligheten.
Jag förväntar mig att jag bara kan skapa några Wakuneco under min livstid…
…men jag är väldigt glad att jag fick träffa er båda.
Jag hoppas att mitt Wakuneco-porträtt av Miyu ger er glädje…
…och att ni får njuta av Miyus sällskap i många år framöver.
All kärlek från Sachi från Wakuneco."
Om nån frågade om jag gillar mig själv, skulle jag nu kunna säga, otvetydigt:
"Ja, det gör jag!"
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu (och katten Olya)