Det blir ofte sagt
at japanerne anser katter som spesielle skapninger.
"Maneki-neko", vinkende katter, blir sett på som et godt tegn.
Jeg vet ikke om du kan kalle dem åndens budbringere,
men de appellerer nok til den japanske sanseligheten.
Personlig
tror jeg de er bærere av "mystiske beskjeder".
I en periode da jeg strevde veldig
og ikke fant svar,
begynte jeg å lage kattekunst, noe som ga meg muligheten til
å tøye grensene for fantasien min
og åpnet livet mitt for en ny verden av muligheter.
Og resultatet forbløffer meg.
Jeg hadde aldri trodd at jeg kunne bli så lykkelig.
EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Som barn ble jeg alltid veldig oppslukt av ting.
Jeg tror ikke jeg var så flink til å samarbeide.
Du måtte stanse meg med tvang om jeg var halvferdig med noe.
Da jeg gikk på barneskolen,
tegnet jeg bakgrunnsteppet til en skoleforestilling,
og jeg ble igjen etter skolen for å bli ferdig.
Jeg ble igjen på skolen i timevis og tegnet.
Så glad var jeg i å tegne.
Kunstneren jeg beundrer mest, er Picasso.
Teknisk sett var han utrolig talentfull.
Og det låter nok som en klisjé,
men når jeg blir spurt om hva jeg liker ved Picasso,
svarer jeg alltid: "Lidenskapen hans."
Wakuneco kommer fra de japanske ordene "Waku", "ramme", og "Neco", "katt".
Sammen betyr det "katt i ramme".
Jeg hadde mange ideer til hva det skulle hete,
men "Wakuneco" er fengende og lett å huske.
Jeg oppdaget nålefilting da jeg prøvde å legge opp et skjørt.
Jeg gikk til en håndverksbutikk for å kjøpe materialer,
og sånn kom jeg over det.
Jeg visste ikke hvor fritt man kunne skape kunst ved hjelp av det,
så jeg ble grepet fra starten av.
Jeg har tre katter, de heter Shima, Fuku-chan og Guri,
alle tre er omplasseringskatter.
Når jeg føler meg utslitt,
er deres tilstedeværelse helbredende for meg.
Da jeg begynte med nålefilting, var jeg allerede forelsket i dem.
Jeg hadde alltid tegnet bilder av dem,
også mange portretter,
og jeg tenkte: "Hvorfor ikke lage skulpturer av dem?"
Slik begynte jeg å lage katteportretter i 3D.
Dette er et bilde av Miyu, en ensfarget russisk blå.
Denne katten lever, ikke sant?
Da blir den kreative prosessen litt annerledes enn vanlig.
Hvordan går du fram?
Jeg møtte Sachi da jeg drev min egen YouTube-kanal.
VIDEOGRAF
REGISSØR
Jeg viste folk hvordan man lager egne videoer.
Sachi sendte meg noen videoer og spurte om jeg kunne tenke meg
å filme noen av tingene hennes.
Da jeg så henne jobbe, tenkte jeg:
"Dette er kult. Verden må få se dette."
Denne veien?
-Ja, det er bra. -Da begynner vi.
Den første videoen vår fikk over en million visninger på YouTube.
Da skjønte vi at vi var inne på noe. At vi hadde et godt produkt.
Seertallet økte jevnt og trutt derfra,
og jeg fikk stadig flere bestillinger fra folk som ønsket katten sin i ramme,
og her er jeg i dag.
Fram til nå har jeg hovedsakelig laget katter som har gått bort.
Men denne gangen
skal jeg møte katten jeg skal designe.
Jeg ser selvsagt fram til å møte eieren,
men å møte Miyu og finne ut hva slags katt hun er,
er enda mer spennende.
Å bo sammen med Miyu
er som å ha et barn og et søsken,
men også som å bo med en venn.
MIYUS MAMMA
Iblant er hun kjærlig, som en kjæreste. Vi har et morsomt forhold.
For å være ærlig…
STORESØSTER
…var ikke familien min glad i dyr. Vi fikk ikke lov til å ha kjæledyr.
Da jeg flyttet hjemmefra for å studere, tok jeg til meg Miyu.
Og vi har vært uatskillelige siden.
-Jeg er fra Wakuneco. -Hei. Hyggelig å møte deg.
I like måte!
Dette er en stor dag. Takk for at du kom.
Miyu er kjempesøt.
På YouTube og sosiale nettverk så vi
Sachi sine fantastiske kunstverk.
I videoen vi så, satte hun på værhår,
og det skal visstnok ha vært kattens ekte værhår.
Det er tydelig at hun elsker kattene hun bruker som modeller,
så vi ville at Wakuneco lager en av Miyu.
Hun sa at du er søt, Miyu.
Jeg blir helt rørt.
Hun er så søt.
Miyu er ti år og fyller snart elleve.
Hun blir ikke yngre, og man vet aldri når hun forlater oss.
Bare tanken på det gjør oss triste.
Er du modell nå, Miyu?
Så søt.
Siden vi får kunstverket mens Miyu ennå er hos oss,
er tanken at Miyus ånd kan gå videre
til kunstverket når hun dør.
Det lindrer frykten for at hun skal forlate oss.
Kan jeg bare sjekke fargen?
Jeg samlet pelsen fra da jeg børstet henne.
Jeg har en ball.
Utrolig!
-Det kommer godt med. Takk. -Ja? Så bra.
Er hun alltid så rolig?
Hun har alltid vært en ganske rolig katt, ja.
Om du måtte velge en farge for øynene hennes,
hvilken farge ville du si
at øynene hennes er?
Gulgrønn, tror jeg.
Gulgrønn.
Jeg tror eierens tanker er
veldig viktig for dette arbeidet.
Så jeg stiller eieren eller eierne
mange spørsmål om katten.
Så kombinerer jeg svarene med inntrykket jeg har fått selv
i møtet med katten, for å lage kunstverket.
Dette bildet tok jeg i dag.
Jeg jevner ut fargen til en mer nøytral tone og skriver ut bildet.
Det er lett å bomme på fargen når man jobber med dette.
Det finnes grått med rødtoner, og grått med blåtoner,
så det er viktig at jeg ser på bildene
for å se hvilken farge som passer best.
Jeg beundrer kunstnere
som klarer å uttrykke seg abstrakt.
Picasso, for eksempel, var veldig flink
til å skape et helt univers ut av ingenting.
Dessverre er ikke jeg god til det.
Alt jeg skaper, vil alltid være konkret.
Jeg pleide å ha komplekser for at kunsten min var konkret.
Ja, takk skal du ha.
Jeg vet det.
Jeg ser ingenting.
Ja vel.
Miyu, som skal være modell for kunstverket,
har ensfarget pels uten store graderinger.
Som du sikkert forstår, er pels med kompliserte fargevariasjoner
mye vanskeligere å gjenskape.
Men faktisk er også ensfarget pels vanskelig å gjenskape.
Hvis du bruker kun én gråtone, vil den se ut som et kosedyr.
Så du må være forsiktig og ikke overdrive med én nyanse.
Så måler jeg alle graderingene,
noe som er et viktig poeng.
-Jeg tror denne. -Ok.
-Jeg har sett videoene dine på nettet. -Har du?
Jeg så den der du laget øynene, og jeg ble helt forbløffet.
Jaså? Så du vet hvem jeg er? Det er utrolig!
Jeg gleder meg til å se neste YouTube-video.
-Takk. -Takk.
Jeg møtte Sachi fra Wakuneco…
TREKUNSTNER
…på en kunstskole der vi begge jobbet.
Jeg ble bedt om å lage rammer til kunstverkene hennes.
På den tiden visste jeg ikke mye om 3D-kunsten hennes.
Hun jobbet mest med tegninger.
Men det hørtes interessant ut, så jeg sa ja.
Hei, Tada.
-Å, hei! -Hei.
-Det var lenge siden. -Ja.
Det var vanskelig å lage den så stor.
Jeg tenkte det var best at rammene ikke er så store.
Bredden på rammen
du laget til meg sist, var helt perfekt,
men den var kanskje litt tykk.
Jeg tenkte at tykkelsen
kunne være lik som bredden.
Et sted mellom denne og denne, kanskje?
Uten å gå på kompromiss med ideen jeg har i hodet,
heller komplementere den.
Sachi er veldig klar på hva hun liker,
og hun har en veldig tydelig visjon,
noe som gjør jobben min enklere.
Kunstverket mitt starter alltid som en sjablong
av katten som er tema.
Jeg tegner kattens ansikt nøye
for å tydeliggjøre visjonen min for kunstverket.
Om du ikke har en klar plan fra starten av,
og du midt i prosessen innser at du har gjort en feil,
vil det være ekstremt vanskelig å rette opp feilen.
Så det er veldig viktig å være nøye.
Selvsagt er det aller viktigste at arbeidet ligner kattemodellen.
Jeg legger også på mitt personlige søthetspreg, slik jeg ser det
hos en elsket katt,
som allerede er den søteste i verden for eieren.
Gu-chan.
Du er så søt.
Hva tenker du på om dagen?
Soler du deg?
Hallo?
Ser du parken foran deg?
Takk for at du kom.
-Dette er fantastisk. -Ikke sant?
-Skal vi ta et bilde? -Ok.
Vent litt.
Kjempefint.
I en kunsttime på universitetet…
VENN & ILLUSTRATØR
…spurte foreleseren oss om det var noe vi drømte om.
Og alle sa ting som ferie eller å møte kjendiser.
Men Sachi sa: "Jeg vil ha talent."
Og da tenkte jeg: "Hun er litt annerledes."
På en god måte, selvsagt.
Hun sikter høyt.
Det tenkte jeg da vi studerte.
Åtti prosent av følgerne mine er kvinner.
Jeg er veldig glad for å ha dem,
men jeg tror kvinner liker arbeidet mitt fordi det faller i kategorien "dukker".
Jeg tror menn ikke helt vet hva de skal tenke om det.
Jeg tenker at om jeg gikk bort fra tanken om at jeg lager dukker,
og tar det mer i retning av skulptur eller kunst,
så ville det være bra.
Når du er tilfreds med det du har oppnådd med Wakuneco,
vil du finne en ny retning. Det vil ikke bare være katter.
Kanskje du til og med går tilbake til 2D-kunst.
Du er jo flink til å tegne.
Ja, men for å være ærlig
tror jeg ikke at det å være flink til å tegne betyr så mye i dag.
Jeg kastet nesten alle tegningene mine.
Den gangen jeg tegnet mye,
syntes jeg tegningene mine var kjedelige.
Jeg følte at jeg var i en mørk tunnel og ville bli sittende fast der for alltid.
Jeg så ingen vei ut.
Men jeg hadde lidenskap.
Jeg visste bare ikke
hvordan jeg skulle møte følelsene mine.
Det er så vakkert.
Utrolig.
Før jeg startet Wakuneco, drømte jeg om å bli proff fotograf.
Jeg tok bilder av landskap.
Det er så vanskelig å fotografere noe med ekte karakter.
I landskapsfotografi
kan du ha ti ulike motiver i samme bilde,
men med mindre hvert bilde viser individualitet, har ingen av dem karakter.
Jeg har reist over hele Japan
med kameraet mitt og tatt bilder.
En gang reiste jeg seks timer, én vei,
for å fotografere et fossefall.
Som vanlig var jeg usikker på hvordan det var best å ta bildet.
Jeg bruker vanligvis et par måneder på å lage ett arbeid.
Da jeg startet med nålefilting,
oppdaget jeg at den vanskeligste delen av katten å gjenskape, var ørene.
Det er utrolig vanskelig å få dem til å se tynne ut.
Men den tynnheten er også en del av det som gjør dem så søte.
Det er viktig å ikke slurve med dem, så de blir helt riktige.
Det vanskeligste med basen er å sørge for
at fasongen ikke vil forandre seg
etter hvert som årene går.
Jeg tenker på at eieren vil beholde den i mange år,
og gjør mitt ytterste for å gi dem mitt beste arbeid.
Problemet med øynene er at selv om de har samme farge som modellen,
så klarer de ikke å formidle personligheten.
Det er et merkelig poeng, men det er også interessant.
Jeg prøver alltid å skape følelsen av at du ser inn i øynene til en du har kjær.
Så det handler ikke alltid om å kopiere fargen nøyaktig,
men å formidle mitt eget inntrykk av hvordan øyne ser ut.
Når man lager fargen på pelsen…
Hvis du ser nøye etter,
ser du at hårene er lyse ved basen og mørkere mot tuppen.
Pelsen til et dyr kan ha stor variasjon.
For å skape glansen i pelsen til Miyu
så er kantene noe lysere, mens inn mot midten
ser du en noe mørkere farge som skinner naturlig gjennom.
Det var mange ting å ta hensyn til da jeg laget dette arbeidet,
men det jeg brukte aller mest tid på, var øynene hennes.
Det gikk greit å få det til å ligne en russisk blå,
men det var vanskelig å få til
at hun ikke så ut som en gammel katt, og å få frem personligheten.
Det var det mest utfordrende i dette prosjektet.
Jeg måtte virkelig tenke hardt.
-Hallo! -Hei!
-Takk for at dere tar dere tid. -I like måte.
Du har jo sendt meg værhår.
Det var ni stykker, hva?
Om det var ti av dem, ville det sett mer balansert ut.
Jeg tror vi bruker de ni du sendte meg, og når hun mister et værhår neste gang,
så setter jeg på det. Det vil nok se bedre ut.
Jeg er veldig glad for at du bruker Miyus egne værhår.
Faktisk så…
…har jeg Miyu med meg her.
Jeg har ikke sett ansiktet ennå, men jeg føler at Miyu faktisk er hos deg.
Jeg skal gjøre mitt aller beste for å gjenskape Miyu,
og jeg gleder meg til å levere det til dere.
Vi gleder oss også.
Takk for at dere tok dere tid.
-Takk. -Vi sees snart.
Jeg føler at…
…jeg endelig har blitt oppdaget.
Det som er viktigst for meg når jeg lager et Wakuneco-verk,
er at om dette så blir mitt siste verk,
så skal jeg ikke angre på noe.
For fram til nå…
…hver gang jeg har laget noe,
så har jeg lagt hjerte og sjel i arbeidet.
Jeg har opplevd mange tilbakeslag
når jeg har prøvd å følge drømmene mine.
På ett tidspunkt ønsket jeg å bli maler,
en annen gang ønsket jeg å bli fotograf.
Samme hvor hardt jeg prøvde den gangen, var det ingen som så meg.
Nå, med Wakuneco,
oppdager mange arbeidene mine og bestiller portretter av meg.
Det er intet mindre enn et mirakel.
Portrettet av Miyu er kanskje ikke perfekt,
men det er et arbeid som kommer fra hjertet mitt.
Og jeg håper det vil gi mye glede til Miyus eiere.
Jeg sov nesten ikke noe i natt.
Jeg la siste hånd på verket.
Jeg spurte meg selv om portrettet var så bra som det kan bli.
Så var det plutselig morgen ute, og jeg gikk ut.
Hei!
-Hallo! -Hyggelig å se deg igjen.
-Takk for at jeg fikk komme. -Takk for at du kom.
Takk for at du kommer.
Dette er Wakuneco-verket deres.
Her, bare ta en titt.
Kan jeg?
Jeg er litt nervøs.
Nå åpner jeg.
Der kommer Miyu.
Miyu, vil du titte?
Jeg er glad for å se henne.
Sånn. Tre, to, én.
Det er utrolig!
Øynene er perfekte.
Så nydelig!
Så hyggelig!
Jeg er overveldet.
Jeg er så glad.
-Værhårene er veldig søte. -Ja.
Ikke kjemp imot, Miyu.
Si takk til den snille damen.
Miyu, du er så søt.
Jeg er sjokkert. Den ser levende ut. Øynene er utrolige.
Jeg er glad dere er fornøyde.
Jeg tror virkelig at Wakuneco reddet meg.
Den delen av meg som jeg en gang så på som et kompleks,
viste seg å være min største egenskap.
Jeg forsto det bare ikke.
Først da jeg gjorde dette til min egen virkelighet
og godtok de sidene av meg
som jeg anså som negative,
og bestemte meg for å bruke dem,
og fant lidenskapen for det jeg driver med,
så begynte alle de tvilene å forsvinne.
"Yoko, Chihiro,
takk for at dere ga meg denne fantastiske muligheten.
Jeg vil nok ikke lage mange av disse Wakunecoene,
og jeg er veldig glad for å ha blitt kjent med dere begge.
Jeg håper mitt Wakuneco-portrett av Miyu vil bringe dere glede,
og at Miyu blir værende hos dere i mange år framover.
Kjærlig hilsen Sachi fra Wakuneco."
Om jeg ble spurt om jeg liker meg selv, ville jeg nå kunne svare
et uforbeholdent "Ja!".
Tekst: Marie Wisur Lofthus