Gyakran mondják,
hogy a japánok szemében a macskák különleges lények.
A „maneki-neko” például, vagyis az integető macska,
a hiedelem szerint szerencsét hoz.
Nem tudom, joggal hívjuk-e őket a szellemek hírnökeinek…
de az kétségtelen, hogy a japánok nagyon vonzódnak hozzájuk.
Én személy szerint
hiszek abban, hogy a macskák „titokzatos üzeneteket” hordoznak.
Igazából, az életem egyik igen nehéz korszakában,
amikor nem találtam a válaszokat,
macskákkal kapcsolatos művészettel kezdtem foglalkozni, ami képessé tett…
hogy meghaladjam képzelőerőm korlátait,
és feltárt előttem egy lehetőségekkel teli új világot.
Csak ámulok a történteken.
Álmodni sem mertem volna, hogy egyszer ilyen boldog leszek.
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Gyerekkoromban mindig nagyon elmélyültem abban, amit csináltam.
Nem igazán voltam együttműködő típus.
Konkrétan félbe kellett szakítani, ha csak félig készültem el valamivel.
Amikor általános iskolába jártam,
egyszer rajzoltam egy díszletet egy iskolai előadáshoz,
és úgy belemerültem, hogy tanítás után is ott maradtam.
Órák után is bennmaradtam, csak azért, hogy rajzolhassak tovább.
Ennyire imádtam rajzolni.
A művész, akit leginkább csodálok, Picasso.
Róla elmondhatjuk, hogy hihetetlen technikai tehetsége volt.
És bár picit közhelyesen hangzik,
ha megkérdezik, mit szeretek Picassóban,
mindig azt felelem: „A szenvedélyét.”
A „Wakuneco” egy összetett japán szó.
A „waku” azt jelenti, keret, a „neco” meg azt, hogy macska.
Együtt azt jelenti: „macska keretben”.
Rengeteg ötletem volt a nevet illetően,
de úgy éreztem, hogy a „Wakuneco” jól cseng, és könnyű megjegyezni.
A tűnemezelést úgy fedeztem fel,
hogy egyszer be akartam szegni egy szoknyát.
Elmentem egy kézművesboltba anyagokat vásárolni.
Így bukkantam rá.
Nem is tudtam, milyen rugalmasan használható művészeti projektekhez,
így azonnal megfogott.
Három macskám van, Shima, Fuku-chan és Guri,
és mindhárman egy menhelyről származnak.
Ha úgy érzem, kimerült vagyok,
a jelenlétük meggyógyít.
Mikor belevágtam a tűnemezelésbe, már szerelmes voltam a cicáimba.
Egész életemben rajzoltam,
köztük rengeteg portrét is,
és egyszer eszembe jutott: „Mi lenne, ha megmintáznám őket filcből?”
Így kezdtem háromdimenziós portrékat tervezni.
Ez a fénykép Miyut ábrázolja, aki egy egyárnyalatú orosz kék cica.
Ez egy élő macska, ugye?
Szóval az alkotási folyamat kicsit más lesz, mint máskor.
Hogy fogod csinálni?
Mikor megismertem Sachit és a Wakunecót, már működött a csatornám a YouTube-on.
Saját videók készítésére tanítottam az embereket.
És egyszer megkeresett Sachi, küldött pár videót, és megkérdezte,
lenne-e kedvem elkészíteni a videókat az ő tartalmaihoz.
Amikor megláttam a munkáit, azt gondoltam:
„Ez óriási. Ezt mindenkinek látnia kell.”
Így?
- Igen, úgy jó. - Oké, mehet.
Az első YouTube-os videónkat egymilliónál is többen nézték meg.
Ebből rájöttünk, hogy jó úton járunk.
Tudtuk, hogy van egy jó termékünk.
Azóta is folyamatosan nő a nézőink száma,
és egyre több felkérés jött az emberektől, hogy keretezzem be a macskáikat,
így végül eljutottam ide, ahol most tartok.
A közelmúltig főként olyan cicák portréira kaptam megbízást,
akik már eltávoztak közülünk az égbe.
De ezúttal más lesz,
mert személyesen is megismerhetem a macskát, akit majd megmintázok.
Természetesen, nagyon várom a találkozást a gazdival,
de az, hogy megismerhetem Miyut, és kifürkészhetem a természetét…
még annál is izgalmasabb.
Miyuval élni olyan,
mintha lenne egy gyerekem és egy testvérem,
de ugyanakkor lenne egy barátom is.
Időnként nagyon gyengéd, szinte mint egy szerető.
Érdekes a kapcsolatunk.
Az igazat megvallva,
a családunk nem rajongott az állatokért,
így nem tarthattunk kisállatokat.
Amikor az egyetem miatt elköltöztem a szüleimtől,
úgy döntöttem, befogadom Miyut.
Azóta is elválaszthatatlanok vagyunk.
- A Wakunecótól jöttem. - Szia! Örvendek, hogy megismerhetlek.
Én is örvendek.
Micsoda boldog nap! Köszönöm, hogy eljöttél.
Miyu olyan aranyos!
A YouTube-on és más közösségi oldalakon láttuk,
hogy Sachi milyen csodálatos műalkotásokat készít.
Az egyik ilyen videóban épp a macska bajuszát ragasztotta fel,
és kiderült, hogy ahhoz konkrétan valódi szőrt használt.
Sugárzik róla, hogy imádja a macskákat, akikkel dolgozik,
ezért szerettük volna, ha Miyuról is készít egy portrét.
Tetszel neki, Miyu. Ugye, de kedves?
Kezdek elérzékenyülni.
Nagyon aranyos.
Miyu most tízéves, és hamarosan 11 lesz.
Már nem lesz fiatalabb, így ki tudja, mikor hagy el minket.
A gondolattól nagyon elszomorodunk.
Máris modellt állsz, Miyu?
De cuki!
Mivel a portré még Miyu életében hozzánk kerül,
a gondolat, hogy Miyu „lelke” talán beköltözik a műbe,
miután elhagy minket,
valahogy enyhíti a szorongásunkat, hogy elveszíthetjük őt.
Megengeditek, hogy ellenőrizzem a színét?
Összegyűjtöttem a kefélésnél kihullott szőrt.
Van egy kis labdacsom.
Csodálatos.
- Ez nagyon jól jön, köszönöm. - Tényleg? Remek.
Mindig ilyen nyugodt?
Mindig elég nyugodt macska volt, igen.
Ha a szeme színét kellene meghatározni,
mit mondanátok,
milyen színű a szeme?
Szerintem sárgászöld.
Sárgászöld.
Úgy érzem, hogy a gazdik gondolatai
nagyon fontosak ennél a munkánál.
Szóval alaposan kifaggatom őket,
hogy milyen a macskájuk.
Ezután összevetem a hallottakat a saját közvetlen benyomásaimmal,
és ennek alapján készítem el a végső darabot.
Ezt a fotót ma készítettem.
Kiegyenlítem a színt egy semlegesebb tónusra,
majd kinyomtatom.
Nagyon könnyű elhibázni a színeket ennél a munkánál.
Egyes szürkék vörösesnek tűnnek, mások kéknek,
ezért a fotók fontos támpontot jelentenek
a megfelelő szín eltalálásában.
Igazából csodálom azokat a művészeket,
akik képesek absztrakt stílusban kifejezni magukat.
Picassónak például rendkívüli tehetsége volt,
hogy egy univerzumot teremtsen a semmiből.
Sajnos én ebben nem vagyok túl jó.
Minden, amit valaha is csinálni fogok, egész bizonyosan valósághű lesz.
Bevallom, régen szégyenkeztem amiatt, hogy a művészetem ennyire konkrét.
Jól van, köszönöm.
Tudom.
Nem látok.
Rendben.
Miyunak, aki ennek a darabnak a modellje,
egyszínű bundája van, nincsenek benne árnyalatok.
Azt bizonyára már sejted, hogy a bonyolult színárnyalatú bundákat
sokkal nehezebb hűen reprodukálni.
De igazából az egyszínű bundákat is elég nehéz reprodukálni.
Ha a szürkének csak egy árnyalatát használod,
olyan lesz, mint egy kitömött plüssállat.
Ezért vigyázni kell, hogy ne használj túl sokat egy bizonyos színből.
A következő lépés a méretek ellenőrzése és a gradáció,
amelyek szintén nagyon lényegesek.
- Azt hiszem, ez lesz az. - Oké.
- Láttam a videóidat az interneten. - Tényleg?
Épp egy szemet készítettél, és teljesen lenyűgözött.
Csakugyan? Szóval rám ismertél? Ez csodálatos!
Alig várom a következő YouTube-videódat.
- Köszönöm. - Én köszönöm.
A Wakunecós Sachival
egy művészeti előkészítőben találkoztam, ahol mindketten tanítottunk.
Felkértek, hogy készítsek kereteket a műalkotásaihoz.
Nem is tudtam, hogy átállt a háromdimenziós művészetre.
Azelőtt inkább rajzokkal foglalkozott.
De érdekes feladatnak tűnt, így elfogadtam a felkérést.
Szia, Tada!
- Helló! - Szia!
- Rég találkoztunk. - Igen.
Ezt kimondottan nehéz volt elkészíteni.
Arra gondoltam, csinálhatnánk kisebb kereteket.
Annak a keretnek a szélessége,
amit legutóbb csináltál, tökéletes volt,
de talán egy icipicit túl vastag.
Arra gondoltam, jobb lenne, ha a vastagsága
megegyezne a szélességével.
Talán valahol e között a kettő között?
Akkor nem kellene lemondanom a fejemben lévő ideáról,
mert nagyon jól kiegészítené.
Sachi kertelés nélkül megmondja, mit akar,
és mindig nagyon világos elképzelései vannak,
ami nagyban megkönnyíti a munkámat.
Az alkotásaim alapja mindig egy sablon,
amely a megmintázandó cicáról készült.
Gondosan lerajzolom a macska arcát,
míg pontosan nem egyezik a kezdeti víziómmal.
Ha az elképzelés nem teljesen világos az első perctől,
néha már a folyamat közepén jársz,
mire észreveszed, hogy hibáztál,
és ilyenkor már rendkívül bonyolult kijavítani a hibát.
Szóval nagyon fontos, hogy elejétől fogva pontosan dolgozzunk.
Természetesen az a legfontosabb,
hogy a darab a modell hű mása legyen.
Szeretek hozzátenni egy leheletnyi szubjektív cukiságot is
az imádott macskához,
aki a gazdi számára már így is a legcukibb a világon.
Gu-chan.
Olyan aranyos vagy.
Min elmélkedsz mostanában?
Épp napozol?
Halló?
Látod azt a parkot előtted?
Köszönöm, hogy eljöttél.
- Ez csodálatos. - Ugye?
- Készítünk egy fotót? - Jó.
Egy pillanat!
Remek.
Az egyetemen, azt hiszem, az egyik művészeti órán,
az előadó megkérdezte, van-e valami, amire nagyon vágyunk.
Mindenki álomvakációkról beszélt, vagy hírességekkel való találkozásról.
De Sachi azt mondta: „Tehetséget szeretnék.”
Már akkor is azt gondoltam: „Kicsit más ez a lány.”
Jó értelemben, persze.
Mert magasra tör.
Diákként ezt gondoltam róla.
A követőim 80 százaléka nő.
Nagyon örülök ennek, természetesen,
de szerintem a nők azért kedvelik a munkáimat,
mert a baba kategóriába tartoznak.
Azt hiszem, a srácok nem igazán tudják, hogyan viszonyuljanak hozzájuk.
Gyakran azt gondolom, hogy ha túllépnék a babakészítésen,
és inkább a szobrászat vagy a művészet felé orientálódnék,
az nagyon jó lenne.
Szerintem, ha már elégedett leszel azzal, amit a Wakunecóval elértél,
meg fogod találni az új irányt.
A macskák nem tartanak örökké.
Még az is lehet, hogy visszatérsz a kétdimenziós művészethez.
Hisz olyan zseniálisan rajzolsz.
Igen, de az igazat megvallva,
nem hiszem, hogy a jó rajztudás manapság túl sokat ér.
Szinte az összes rajzomat kidobtam.
Amikor rajzoltam,
mindig azt gondoltam, hogy a rajzaim nagyon unalmasak.
Úgy éreztem, egy sötét alagútban vagyok, és örökre ott is maradok.
Nem láttam a kijáratot semerre.
Ennek ellenére szenvedélyesen csináltam.
De akkoriban egyszerűen nem tudtam,
hogyan nézzek szembe az érzéseimmel.
Gyönyörű!
De gyönyörű!
A Wakuneco előtt professzionális fotós akartam lenni.
Így tájakat fényképeztem.
Rendkívül nehéz olyan fotót csinálni, ami igazán egyedi.
A tájfotózásnál előfordulhat,
hogy tíz különböző témád van egyetlen felvételen,
de ha nem lesz egyedi az összes kép,
mindegyik elveszíti az erejét.
Beutaztam egész Japánt,
cipeltem a fényképezőgépemet, fotóztam.
Egyszer vállalkoztam egy hatórás gyalogkirándulásra,
hogy lefényképezzek egy vízesést a hegyekben.
Mint mindig, akkor is kínlódtam, hogy megtaláljam a legjobb beállítást.
Egy darab elkészítése általában pár hónapot vesz igénybe.
Miközben ismerkedtem a tűnemezeléssel,
rájöttem, hogy a macskáknál a fül elkészítése a legnagyobb kihívás.
Hihetetlenül nehéz elérni, hogy finomnak, vékonynak tűnjön.
Pedig ez a finomság is hozzájárul ahhoz, hogy olyan aranyosnak találjuk őket.
Szóval fontos, hogy a végeredmény ne legyen túl fényes,
és mindent pontosan eltaláljak.
Az alap elkészítésénél a legnehezebb olyan struktúrát kialakítani,
amely nem veszíti el a formáját,
ahogy múlnak az évek.
Tudom, hogy a tulajdonos sok éven át nagy becsben fogja tartani,
és ez arra ösztönöz, hogy a lehető legjobb minőséget nyújtsam.
A szemmel az a gond,
hogy még ha a színük tökéletesen is egyezik a modellével,
mégsem tudják visszaadni az állat személyiségét.
Ez egy fura dolog, amit jó észben tartani, de egyben nagyon érdekes is.
Mindig igyekszem azt a benyomást kelteni,
hogy egy szeretett lény szemébe nézel.
Ezért nem is feltétlenül a szín hűséges reprodukciója a lényeg,
hanem hogy tudjam közvetíteni a saját benyomásomat a szemről.
A bunda színének megtervezésekor,
ha nagyon figyelmesen megnézzük,
látjuk, hogy a szőr töve világos, a végek pedig sötétebbek.
Az állatok szőre rendkívül változatos lehet.
Ezért, hogy érzékeltessem Miyu bundájának ragyogását,
a végeket világosabbra csináltam, és ahogy haladunk a tövek felé,
látjuk, hogy feltűnik egy leheletnyivel sötétebb árnyalat.
A munka során sok mindent figyelembe kellett vennem,
de amivel a legtöbbet bíbelődtem, az igazából a szem volt.
Bár viszonylag gyorsan sikerült beazonosítani az orosz kéket,
csak rengeteg kínlódás árán sikerült elérnem,
hogy ne tűnjön öregnek, és kifejezze Miyu egyéniségét.
Egyértelműen ez volt a legnehezebb eleme az egész projektnek.
Sokat törtem rajta a fejemet.
- Helló! - Helló!
- Köszönöm, hogy időt szántok rám. - Mi is köszönjük.
Nemrég elküldtétek a szőrt a bajuszhoz.
Összesen kilenc szál volt, ugye?
Ha tíz lenne, sokkal szebb lenne a szimmetriája.
Talán felhasználom ezt a kilencet,
és megvárjuk, míg kiesik még egy szál,
majd hozzáadom a többihez.
Úgy jobban fog mutatni.
Boldog vagyok, hogy Miyu igazi bajuszát örökre megtarthatjuk.
Igazából…
Miyu itt van velem.
Még nem is láttam a pofiját,
de úgy érzem, mintha Miyu tényleg nálad lenne.
Szívvel-lélekkel dolgozom Miyun,
és nagyon várom, hogy elküldhessem nektek.
Mi is nagyon várjuk.
Köszönöm szépen az időtöket.
- Mi is köszönjük. - Viszlát hamarosan!
Úgy érzem, hogy…
végre felfedeztek.
Főként az a gondolat vezérel mindig, amikor egy Wakuneco-darabon dolgozom…
hogy ha ez lenne utolsó alkotásom,
akkor se kelljen sajnálnom semmit.
Mert egész mostanáig…
ha bármit megpróbáltam sikerre vinni,
beleadtam a teljes szívemet és lelkemet.
Rengeteg kudarc ért…
mikor próbáltam megvalósítani, amit akartam.
Egy adott ponton nagyon szerettem volna festő lenni,
később nagyon szerettem volna fotós lenni.
Bármennyire is igyekeztem akkoriban, soha senki nem figyelt fel rám.
Most, a Wakuneco révén
rengetegen látják a munkáimat, és sok megrendelést kapok a portrékra.
Ez pedig valóságos csoda, azt gondolom.
Miyu portréja…
talán nem lett tökéletes,
de egy olyan mű, amely a szívemből született.
Remélem, sok örömet fog szerezni Miyu gazdáinak.
Alig tudtam aludni tegnap éjjel.
Elvégeztem az utolsó előkészületeket is.
Feltettem magamnak a kérdést, hogy a munkám lehetne-e ennél is jobb.
Aztán hirtelen megvirradt, így elindultam.
Helló!
- Helló! - De jó újra látni téged!
- Köszönöm a meghívást! - Köszönjük, hogy eljöttél.
Köszönöm, hogy eljöttél.
Ez a ti Wakunecótok.
Kérlek, nézzétek meg!
Szabad?
Picit ideges vagyok.
Nézzük!
Miyu is bejött.
Miyu, akarod látni?
Örülök, hogy láthatom.
Kezdjük! Három, kettő, egy.
Ez csodálatos!
A szeme tökéletes.
Csodálatos!
Nagyon örülök.
Fantasztikus!
Olyan boldog vagyok!
- A bajusza is nagyon helyes lett. - Igen.
Ne kapálózz, Miyu…
Köszönd meg a kedves hölgynek!
Miyu, olyan cuki vagy!
Döbbenetes. Olyan, mintha élne. A szeme csodálatos.
Örülök, hogy így látjátok.
Őszintén hiszem, hogy a Wakuneco mentett meg engem.
A lényemnek azon részéről, amelyet régen fogyatékosságnak tartottam,
kiderült, hogy a legnagyobb tehetségem.
Csak akkor még nem értettem.
Miután ezt felfogtam,
és elfogadtam a tulajdonságaimat,
amelyeket addig negatívnak tartottam,
és úgy döntöttem, hogy maximálisan kihasználom őket,
és szenvedéllyel belevetettem magam a munkába,
a kétségeim végre kezdtek eltünedezni.
„Yoko, Chihiro, köszönöm,
hogy megadtátok nekem ezt a csodálatos lehetőséget.
Remélem, lesz még alkalmam hasonló Wakunecókat készíteni életemben,
de nagyon örülök, hogy találkozhattam veletek.
Remélem, hogy az általam készített Miyu-portré örömet szerez nektek,
és még sok-sok éven át élvezhetitek Miyu társaságát.
Szeretettel: Sachi a Wakunecótól.”
Ha most megkérdeznék, hogy kedvelem-e magam,
habozás nélkül mondanám: „Igen, kedvelem!”
A feliratot fordította: Györfi Rita