ПОКИНУТІ ПАЦАНИ
Містере Джонсон. Автомат зламався.
Знаю, дівчата.
Від цієї штукенції одні біди.
Я дзвонив у майстерню, але вони сюди не поспішають.
Вибачте за затримку.
Я виселяв мишачу родину з автомата «Вуличний боєць»,
а вони пручалися.
Пусте. Ви саме вчасно.
Дівчатка, пригощайтеся цукерками.
Скоро знову будете боксувати грушу завдяки...
Ієну. А ви, мабуть...
Генерал Джонсон. «Генеральна Джонсона».
«Генеральна крамниця Джонсона».
А я Волтер Джонсон.
Генеральна Джонсона – мій батько.
Ого.
Ніколи таких не бачив.
Йому ж щонайменше сорок років?
Чудовий, скажіть?
Здається, їх роздавали,
коли рекламували обіди «Качок».
На мене подіяло.
Я їм багато заморожених продуктів.
Вони продають «Богатир Бефстроганов», «Мужній м'ясний рулет»
і «Мегамакарони з сиром».
Найкращий обід для холостяка.
Ви холостяк? Не віриться.
Ви гляньте. Ось чому я не зумів його полагодити.
Саме тому я тут, Волте.
Подайте, будь ласка, оті вигнуті плоскогубці.
Це гайковий ключ.
Вибачте, що довелося вертатися.
Ох ці діти. Не знаю, що вони витворяють.
Нічого страшного.
Я надіявся, що ви подзвоните.
- Справді? - Так.
- Я вже збирався дзвонити в крамницю. - Що?
Хотів розповісти, що скуштував «Богатиря Бефстроганова».
І як вам?
Не дуже.
З бефстроганов важко.
Кажуть проколоти одну дірку в пластику. Я ж роблю дві.
А якщо хочеться вишуканого –
скручую потужність, коли страва наполовину готова.
Передайте, будь ласка...
Містере Джонсон.
Партнер, зайди всередину.
КВИТОК ДОЛІ
Мушу визнати, це змусило мене прокинутись.
Не лише зупинка серця,
а те, що я вніс Іззі своїм контактом для екстремальних ситуацій.
Те, що вона ваш контакт – оце справді екстремальна ситуація.
Так. Дуже люб'язно запросити мене до себе, Бо,
зважаючи що ми ледь знайомі.
Про що ви, містере Джей?
Я ходив у вашу крамницю все життя.
Мабуть, стільки часу в ній проводив,
що геть не мав часу для друзів.
Я радий, що ви тут.
Плюс, це мій шанс попрактикувати викладання мармизок.
Оцініть.
Ого, ніби дивлюся в дзеркало.
- Використав M&M для синіх цяток. - Я бачу.
Можу забрати, якщо ви не любите солодкого.
Ні...
Просто я їх соромлюся.
Нема чого соромитися, містере Джей.
У мого сина Колтона теж були сині цятки.
- А ще вони в Гани, Дасті й Касс. - Он як?
Ну то й що, подумаєш.
Коли мене щось непокоїть, у мене свербить голова.
Як оце кілька днів тому, коли я загубив капелюха.
А коли я знайшов, висипка пропала,
що іронічно, бо я б міг прикрити її капелюхом.
Містере Джонсон, мене що, звільняють?
Знаю, я міг наплутати з чипсами й цукерками,
але я все перерахую.
Ні, Джейкобе, ти молодець.
Власне, я думаю закрити крамницю
на кілька днів, поки не стану на ноги.
Ти заслужив на відпочинок.
Справді?
Ви ж ніколи не зачиняєтесь.
Починаю думати, що в цьому й біда.
Джейкобе.
Я помітив, що ти забрав цю штуку додому.
Вона не працює, відколи МОРФО перейшов на наступний етап,
але я вирішив про всяк випадок її зберегти.
Хочеш, я її огляну. Може, зумію полагодити.
Твій старий любить лагодити.
Що скажете, містере Джей?
Час у мене є.
Не віриться, що ти запросила Гану.
А не треба було?
Вона така підозріла.
У неї були секрети про автомат,
та ще й стільки тих синіх цяток.
Як і в мене.
Так, але твої стильні.
Вона ж спала з Джорджіо.
- Так. - Він,
звісно, з нею порвав,
але вона за нього не боролась, Касс.
Як, розділивши навіть одну інтимну мить з Джорджіо,
можна захотіти жити без нього?
І я знаю, що ви з Джорджіо раз ледь не поцілувались.
- І я за нього не боролась. - Це інше.
Ти була з Дасті.
- Дасті. Привіт. - Привіт.
Ой-ой. Зайшов у невдалий момент?
Ви ж говорили про мене?
Ні. Ми говорили про всіх знайомих.
Джорджіо явно розповів Нат про моє побачення з Еліс.
Стоп. Вибач, що?
Так, я був на побаченні з Тріниною вчителькою.
І так, побачення завершилося обіймами.
І так, обійми були нормальної тривалості.
Дивне уточнення.
От вам усе, куди й до чого.
Більше сказати нічого.
- Просто... - Досить уже про це базікати.
Дасті, ми розмовляли не про це.
Ага, Джорджіо навіть про це не згадував.
Ми з ним дуже поважаємо кодекс братанів.
І ми з тобою домовилися не ділитись такими подробицями.
- Так, я пам'ятаю. - Ми говорили про Гану.
О, зрозумів.
Вона прийде на ваш книжковий клуб?
Дасті.
Востаннє повторюю:
це не книжковий клуб.
Це клуб сторітелінгу, натхненний нью-йоркською «Міллю».
Усі готують розповідь на визначену тему,
а цього тижня тема – «Мої найкращі стосунки».
Хочеш прийти й розповісти про свою подружку-вчительку?
Не хочу.
Краще без мене.
Я прийшов налити собі газованої води,
бо та, що в підвалі з крана, трохи набридла.
Пусте.
Просто її збовтаю.
Приємного... читання.
- Окей. - Я зараз...
- Усе гаразд? - Так.
- Добре. - Зустрічатися з іншими можна.
Не думала, що так одразу,
але й у мене є нові знайомства – наприклад, з Ганою,
і тому я буду дуже вдячна,
якщо ти даси їй шанс.
Авжеж. Але якщо вона виявиться психопаткою...
- Привіт! - Ласкаво прошу!
- Принесла вино «Сіра». - Заходь.
Якщо не засмакує, я не ображусь.
Я знайшла під баром цілий ящик.
Під баром. Гано, яка ж я рада, що ти знайшла час.
- Вибач. - Проходь сюди.
Дякую, що прийшла.
У ДЖОРДЖІО
Ого. Яка подача.
Маєте книгу відгуків? Хочу лишити відгук.
Офіціантка надто кваліфікована.
Дуже мило, що ти вирішив
коротати день, помалу попиваючи
в мене на роботі найдешевший у меню напій,
але краще піди десь порозважайся.
Я розважаюся.
Дивлюся, як ти працюєш.
Я завжди про таке мріяв, коли ми зустрічались, але не зустрічались.
Дуже мило.
Але тепер ми просто зустрічаємось
і багато тусуємося разом у школі,
- після уроків й у вихідні. - І це занадто?
Я трохи нав'язуюсь.
Трошки. Буду чесна.
Що, лосанджелець? Заважаєш моїй офіціантці?
Ні. Просто... «Лосанджелець»?
Я тобі не довіряю.
Тріно, я йому не довіряю.
Цей малий одурив мою Саванну.
- Вашу Саванну? - Саме так.
Вітчим Джорджіо не жартує.
А цей ловелас пробував переловеласити ловеласа.
Коли ловеласиш з ловеласом, то можеш і обловеласитись.
Зачекайте, то я ловелас чи ви?
Не прибідняйся.
- Не буду. - Ясно?
Ми з Сав усім ділимося.
Інколи вона лишає телефон на столі, їй приходять повідомлення,
і я випадково їх читаю, не зрозумівши, що то не мій.
То ви бачили мої численні вибачення?
Ні.
Але Саванна сказала, що вони не здалися їй щирими.
Тому дай спокій моїй дівчинці
і йди гуляй зі своїми хлопцями.
У Джейкоба нема своїх хлопців.
- Є в мене хлопці. - Моя порада, Трі.
Робота й особисті справи – як олія й оцет.
Інколи вони змішуються
у прекрасну суміш, як наша фірмова заправка –
«Бальзаміко Джорджіо».
Права застережені.
Але це завжди окремі смаки.
- Зрозуміла? - Зрозуміла.
А тепер поможи. Хочу повісити твір мистецтва,
на який мене надихнула кохана.
Мабуть, це вона дзвонить.
Нат, золотко.
Що? Ні!
Чому вона прийшла в клуб? Ні.
Не те щоб я не хотіла тебе тут бачити.
- Та розумію. - Просто для нас краще
часом мати щось своє.
Не хочу закінчити, як батьки.
- Співзалежні й розчаровані. - Авжеж.
На. Пограй в ігри.
Якщо виграєш волохату кулю, яка там з 90-х,
пригощу тебе після роботи спіральками-фрі.
- Приймаю виклик. - Добре.
Він сів у човен і повеслував геть.
Отакі були мої найкращі стосунки.
Ого.
Таке важко перевершити.
Чудесно, Еллен.
Гано, зазвичай ми плескаємо або клацаємо пальцями наприкінці оповіді.
Усе гаразд. Вона не знала.
Кавусі для вас, друзі?
Дасті, тобі помогти?
Може, краще я?
Просто вирішив зварити
своїм любим дівчаткам кави «Стручечок».
Тематичної до Дня святого Патріка.
Скажіть, забавно?
Тут у нас «мелено-зелена».
Це не... не для Еллен...
Хто хоче «не таку різку»?
Не дасть вам заснути під час читання.
О, «свята обсмажка».
Гано, кавусю подрузі?
Ні, дякую. Не маю настрою на тематичну каву.
Ну гаразд. Просто...
Поставлю тацю тут,
і, якщо передумаєте, можете погризтися за неї пізніше.
Проте не обов'язково.
Не хотів нікого образити.
Бо це ж не правда.
Коли жінки збираються, вони не завжди сваряться.
Поборемо цей гендерний стереотип прямо сьогодні.
У наш час жінкам усе до снаги.
Завжди.
- Знаєте, що я думаю? - Дасті.
Касс розповіла вам про моє побачення з Еліс.
- Дасті. - Хочу сказати,
просто щоб ви знали: ті злощасні обійми не були такі вже й довгі.
Максимум сорок секунд.
І коли обіймаєшся, то не... то не усвідомлюєш...
- Можна показати на вас... - Ні.
Ні, зараз недоречно.
- Може, хтось інший? Прагне обіймів? - Ні.
Ні. Заради експерименту я обійму сам себе.
- У когось є таймер? - Дасті,
усім байдуже на вас з Еліс і ваші химерні обійми.
Не віриться, що я мушу це озвучувати, але можеш піти до себе?
Уже йду.
Дякую.
Вибачте.
І якщо все ж захочете кавуськи чи какуськи,
я буду внизу.
Це не те... Я... Ну нафіг.
Джейкоб проти машини. На кону все.
Знаєте що? Це національний чемпіонат з баскетболу.
Я нічого не тямлю в баскетболі, і це фінальний кидок.
Чорт! Він забиває.
Охрініти! Ви це бачили?
Привіт.
- Читаєш «Улісса»? - Ага.
Подобається?
Я читаю її всьоме, тому так.
Це дуже важливий твір, хоч і трохи поблажливий.
- Це в коледж... - Я вилетів з коледжу.
Професори поголовно дурні
й не терплять оригінальних думок.
Авжеж.
Гівняно. Я надіявся, що в коледжі буде краще, ніж у школі.
Добре, що тебе дратує школа. Значить, у тебе є мозок.
Ти ж Тревор?
- Ти працював на ковзанці з татом? - Так.
До якогось моменту Бо працював добре.
Співчуваю щодо брата.
Дякую.
У мене братів нема, але я знаю, як це – коли швидко дорослішаєш.
Тому школа й здається тобі безглуздою.
Бо ти вже пізнав життя.
Слухай, у мене є вільний час, якщо хочеш зависнути.
«Зависнути».
Люблю зависати.
Я жартую, старий.
Я тільки за.
Супер.
Не знаю, чому я сказав «зависати».
Я теж сміюся з людей, які таке вживають...
То вам завжди подобалася атрибутика вестернів?
Тато дуже любив вестерни.
- Пам'ятаєте мого тата, пожежника? - Аякже.
Він мене підсадив.
Це єдине, що нас поєднувало.
Про почуття ми говорили лише тоді, коли били цю грушу.
Пам'ятаєте, як ви її мені віддали?
Я був єдиний, хто вибив «Качка».
Так.
Як же мені його полагодити?
Тут же бракує деталей.
Добрий день.
Добрий.
Ого, оце у вас колекція.
Так. Люблю збирати речі.
Постійно щось підбираю,
але в моїй справі ніколи не знаєш, що стане в пригоді.
- Що це? - Навіть не уявляю.
Так її й не полагодив.
Яка краса.
Динамік нагадує метелика.
Я люблю метеликів.
Оце сказонув. «Люблю метеликів».
Таки люблю.
Вони живуть усього кілька тижнів, але яке ж чудове життя.
Якщо хочете – беріть.
Ви дуже люб'язні.
- Що хочете взамін? - Нічого не треба.
Якщо чесно, почуваюся винним.
Ви стільки разів наймали мене полагодити автомат,
що могли вже купити новий.
Не довелося б постійно сюди їздити.
Хоч я й не жаліюсь.
Можете заходити, навіть якщо нічого не зламано.
Я роблю мегамужній м'ясний рулет.
Хороша пропозиція.
КАЧОК
ПЕРША КНИГА ЧАРІВ
ЦЕ МАГІЯ
Містере Джонсон.
У мене біда.
Думала, що маю 40 дарунків для Дасті, але одного бракує,
і я можу купити томатний суп, якому він зрадіє.
Але я хочу щось особливе. Щось типу...
Що це таке?
Це?
Можете забирати, але воно несправне.
Магія.
Мені жаль, містере Джей.
Але він поламаний.
Нічого.
Ви старалися.
Може, зараз він і не працює, але свою роль виконав.
Вивів місто на новий етап.
Що це за новий етап?
Видіння мене в джунглях,
і спершу я подумала, що йдеться про сексуально незвідану територію,
а тоді анімована я дійшла до просвіту,
і там була ще одна я, і я усвідомила, що саме її шукала.
Мої найкращі стосунки – це ті, які в мене з собою.
Тому я сплю лише зі схожими на мене жінками
і мастурбую шість разів на день.
Єй. Добре.
- Як цікаво. - Так.
- Чудово. - Дуже здорово.
Я збиралася говорити про Дасті,
але тепер і думати про нього не хочу.
- Так. - Може, Гана?
Може, вона щось нам розкаже,
а не буде мовчки нас осуджувати.
Що? Я вас не осуджую.
Гано,
усім нам стане легше,
якщо ти розкажеш про якісь стосунки, навіть не знаю,
які ти чомусь упустила,
і поясниш, як так сталося і чому ти про це шкодуєш.
У мене нема найкращих стосунків.
Касс, я ж казала. Жодних.
І в мене нема «друзів».
«Друзів» – це як?
Ти взяла друзів у лапки.
Не знаю чому.
У мене нема друзів.
Тато віддав мене в інтернат для багатих у вісім років.
Я терпіти не могла тих дітей,
а тата ненавиділа за те, що він мене там лишив,
засипавши грішми й покинувши.
Усі мене ненавиділи.
Насуплену одиначку з поцяткованою синім спиною.
Я ні з ким не спілкувалася.
- Давно в тебе сині цятки? - Не знаю. Завжди були.
Їх не було так багато, але знайти друзів вони не помагали.
Тому я втекла звідти, коли випав шанс, і не вернулась.
Знайшла роботу в барі.
Люблю бари.
Люблю слухати чужі історії.
Люблю секс. Бажано з незнайомцями.
Не люблю стосунків,
не вважаю їх цікавими,
але всі ми намагаємося змінити щось у житті,
і я хочу знайти своє місце.
Спробую знайти своє місце в цьому химерному клубі.
- Я тебе обійму. - І я.
- Я теж. - Ні, дякую.
- Не хочеш? - Добре.
Окей. Ми тисли на тебе.
- Зрештою наші цінності визначаються... - Гей.
Ти готовий?
Власне, ми з Тревом тільки замовили палички з моцарели.
Мабуть, найважливіша страва в меню.
Раз ти вже тут,
можеш принести корпоративну солодку воду,
яка у вас є?
У мене завершилася зміна, але я все одно б не принесла.
Тоді напиши, як закінчиш.
Після цього ми з Тревом підемо на цвинтар.
Почистимо плити.
- Почистите надгробні плити? - Хто як не ми?
Рідні померлих або, наприклад, дощ.
Ти сама казала зайнятися чимось своїм.
Спишемось?
Добре. Розважайтесь.
- То що ми... - Так.
Йоу. Поговори зі мною, Трі.
Мої працівники не повинні ходити такі насуплені.
Після зміни я збиралася побути з Джейкобом,
але я випадково кинула його в руки претензійного йолопа.
Просто він дуже нав'язувався.
А ти хотіла передихнути?
Тепер мені важко його зневажати. Не знаю, чи ти в курсі,
але я теж часом дуже напосідаю.
Може, нам з суперменом слід трохи стримувати почуття.
Приглушити сяйво наших сердець.
Ні. Нові стосунки захоплюють і ви повинні виражати свої почуття.
Потрібна допомога?
- Твоя зміна ж завершилась. - Не маю чим зайнятись.
Тріно Габбард, твоя доброта не лишиться непоміченою.
Вважатимемо розбиту вивіску виплаченою.
Я прощаю твій борг
і поновлюю тебе у званні оплачуваної офіціантки Джорджіо.
Йоу.
Цією дуже довгою паличкою моцарели
я проголошую тебе оплачуваною.
Гаразд.
Дякую, Джорджіо.
- Так. - То чайові тепер мої?
Обговоримо пізніше.
Але я скажу «ні».
Гано...
хочу перепросити, що так холодно тебе прийняла.
Тепер я розумію, чому ти не боролася за Джорджіо.
Ти травмована з дитинства, таке буває.
Дякую.
Твоя розповідь про інтернат дуже красива.
Щоб ти знала, мій улюблений мюзикл усіх часів – «Енні»...
Це геть інше, але дякую.
Вибачте, якщо ви подумали, що я вас осуджую.
У мене просто таке обличчя.
Якщо чесно, я трохи заздрю вашій дружбі.
Ти заздриш нам?
- Ми дружимо вже тридцять років. - Ну...
Як ви познайомились?
Вона сама напросилась.
Ми були в п'ятому класі.
Я тільки переїхала в Дірфілд.
Сиділа сама на суспільствознавстві
- і побачила її. - Побачила її.
Переді мною на стільці висіла неймовірна куртка «Покинутих пацанів».
Спойлер. Моя куртка.
Тому я постукала дівчину по плечі й сказала: «Обожнюю "Пацанів"».
- І знаєш що? То була не Нат. - Не я.
Дженні Бенсон украла куртку
і не хочу ображати мертвих,
але Дженні була нестерпна.
Вона відбила мого хлопця Даррена,
і я хотіла померти.
А тоді Касс вернула мені куртку з «Покинутими пацанами».
Відтоді я знала, що ми завжди одна про одну дбатимемо,
- і так і було. - Щира правда.
Мабуть, мої найкращі стосунки були саме з Нат.
Вибачте, але що за «Покинутий пацан»?
Найкращий хлопчачий гурт в історії планети.
- Вони з Англії, Гано. - Зед.
Мій «олюбленець». Саме через «о».
У них була пісня «Стою в колії»,
бо ж не можна сказати просто «в черзі».
Тому вони стоять у колії.
- Покажемо. - Готова? Так.
Взяли й почали.
І назад. І о-о-о.
Юрба шаленіє.
Ми не стоїмо в колії
Поштовхи тазом.
Вмикається бас.
Тоді барабани.
- Знаєш? - Батьки сердяться.
Усе, як колись.
- Скажи? - Ти не...
Ти справді про них не чула?
Я багато про що не чула.
Окей.
Треба негайно виправляти.
Негайно.
ЩОДЕННИК АСТРОНОМА
- Гей. - Не хотіла так вриватися.
Ти часом не бачив коробки з «Покинутими пацанами»?
Власне, бачив.
Де? Отам.
- Дякую. - Пацаняча коробка.
Ага. Дякую.
- Що ти шукаєш? - Не знаю. Просто...
Намагався знайти якесь заняття, поки сиджу покараний у підвалі.
Пробач. Не хотіла при всіх на тебе кидатися.
Я сам винен. Я дуже химерно поводився.
Та ти що.
Зате я тепер знаю, що ті обійми нікого не бентежать,
і я про них не згадуватиму.
Я не казала, що не бентежать.
Мене здивувало,
що ти пішов на побачення зразу
на початку нашого «самознання».
- Так. - Десять днів.
Ти тягнув десять днів, щоб спробувати МОРФО.
Ти не з тих, хто з головою пірнає
- в озеро. - Не з тих.
Ходиш в одній картатій сорочці вже двадцять років.
Дуже її люблю.
Тому важко не думати, що...
«Він що, все спланував?
Давно на неї задивлявся?
- Це справжні почуття?» - Касс, ні.
Я змусив себе піти на побачення з іншою,
бо це інша людина.
Бо вона бачить мене інакше,
а тому і я глянув на себе з іншого боку.
А ми ж саме про це й говорили.
Ну...
Можна запитання?
Як можна обійматися сорок секунд?
Некомфортно.
ФОКУСНИК
ВИ ПОВИННІ З'ЯСУВАТИ, ХТО ВИ
Ієн.
ПРИВІТ, ВОЛТ. ЗДАЄТЬСЯ, ТИ ХОЧЕШ МЕНЕ ДЕЩО СПИТАТИ.
ХОЧЕШ ЗНАТИ, ЧОМУ Я НЕ ПОВЕРНУВСЯ?
ЗНАЙШОВ ІНШУ РОБОТУ.
ШИНУ ПРОБИВ.
У МЕНЕ ДРУЖИНА Й ДІТИ.
Я ЗАХВОРІВ І НЕ МІГ ПРИЇХАТИ.
Я НІКОЛИ ТЕБЕ НЕ ЛЮБИВ.
Я НАДТО ТЕБЕ ЛЮБИВ.
Не розумію. Що це значить?
ЩО ЗМІНИЛОСЯ Б, ЯКБИ Я РОЗПОВІВ, ЩО СТАЛОСЯ НАСПРАВДІ?
Я просто хочу знати, чи теж тобі подобався.
Я думав, що так, але...
Не знаю.
Коли ти не прийшов, я подумав, що помилявся.
А ЩО ДУМАЄШ ТЕПЕР?
Містере Джей, якраз готую вечерю.
Маю «Дужого індика» І «Мужній м'ясний рулет». Що скажете?
Скажу, що картав себе за те, в чому моєї вини не було.
Але...
Більше я так не робитиму, і я хотів поділитися цим з вами.
Містере Джей,
для мене честь, що ви вирішили поділитися саме зі мною.
Але скажіть, що будете їсти.
Індика.
Добре.
Скажу тільки, що м'ясний рулет специфічний.
Мій секрет такий: треба їсти коричневе разом з м'ясом.
Сьогодні я спатиму в себе, Бо.
Якщо хочете.
Проте я подумав:
може, краще я буду вашим контактом.
Гадаю, що це не завадить моїм обов'язкам шерифа,
якщо у вас і далі будуть інфаркти.
Поки що зупинюся на цьому.
Містере Джонсон, де поділися ваші цятки?
ЗА КНИЖКОЮ М. О. ВОЛША.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська