„BERNIOKAI SU RAKTAIS“
Pone Džonsonai. Aparatas sugedo.
Žinau, vaikai.
Tas prakeiktas daiktas - gyva bėda.
Paskambinau meistrams, bet jie, regis, visai neskuba.
Atleiskit, kad priverčiau laukti.
Turėjau iškraustyti pelių šeimyną iš „Gatvės kovotojo“ konsolės,
jos nenorėjo išeiti geruoju.
Nieko tokio. Jūs pačiu laiku.
Prašau, mergaitės. Pasivaišinkit saldainiais.
Netrukus vėl galėsit boksuotis, kai...
Ijanas. O jūs turbūt...
Universalusis Džonsonas. Džonsono universalinė.
Tai yra, čia - Džonsono universalinė.
Aš - Volteris Džonsonas.
Anas Džonsonas - mano tėvas.
Žmogau.
Dar nesu tokio matęs.
Šitam aparatui kiek, 40 metų?
Taip, jis nuostabus, ar ne?
Manau keli tokie buvo padovanoti,
kai buvo reklamuojami Dručkių pietūs.
Turbūt mane įtikino.
Valgau labai daug šaldyto maisto.
Jie turi „Stipruolio befstrogeną“, „Galingąjį mėsos kepsnį“,
„Vyriškuosius makaronus su sūriu“.
Geriausias maistas vienišam vyrui.
Vienišam? Sunku patikėti.
Tik pažiūrėkit. Dabar matot, kodėl negalėjau pataisyti šito daikto.
Dėl to ir atėjau, Voltai.
Gal paduotum tas lenktas plokščiareples?
Čia veržliaraktis.
Labai atsiprašau, kad priverčiau jus grįžti.
Tie prakeikti vaikai. Nežinau, ką jie išdarinėja.
Tikrai nieko tokio.
Tikėjausi, kad paskambinsi.
- Tikrai? - Taip.
- Tiesą sakant, vos pats nepaskambinau. - Ką?
Norėjau pasakyti, kad paragavau „Stipruolio befstrogeną“.
Taip, ir kaip?
Nieko gero.
Su befstrogenu visaip būna.
Reikia pradurti vieną skylę plastikinėje pakuotėje, aš praduriu dvi.
O jei nori pasilepinti,
vidury šildymo didelę galią pakeisk į vidutinę.
Gal gali paduoti...
Pone Džonsonai.
Eime, partneri. Užeikim į vidų.
Turiu pripažinti, mane tai šiek tiek sukrėtė.
Ne tik dėl to, kad sustojo širdis,
bet prisiminiau, jog kaip kontaktą nelaimės atveju įrašiau Izi.
Turbūt tai, kad ji tavo kontaktas - išties nelaimė.
Taip. Tu labai malonus, kad mane priėmei, Bo,
juk manęs gerai nepažįsti.
Ką čia kalbi, pone Džei?
Visą gyvenimą vaikštau į tavo parduotuvę.
Turbūt dėl to, kad visą laiką leidžiu parduotuvėje,
nebeliko jo draugams.
Man malonu, kad tu čia.
Be to, galiu pritaikyti veidų kūrimo įgūdžius.
Pažiūrėk.
Lyg žiūrėčiau į veidrodį.
- Tavo mėlyni taškai - tai „M&M's“. - Matau.
Galiu juos išimti, jei nemėgsti saldumynų.
Ne,
man tik truputį gėda.
Nėra ko gėdytis, pone Džei.
Mano sūnus Koltonas taip pat turėjo mėlynų taškų.
- Jų turi ir Hana, Dastis ir Kesė. - Tikrai?
Taip, nemanau, kad čia kažkas tokio.
Kai man kas nors neduoda ramybės, išberia galvą ir ima niežėti.
Kaip anądien, kai negalėjau rasti savo skrybėlės.
Vos tik suradau, bėrimas dingo,
o tai ironiška, nes jau turėjau skrybėlę, kuri būtų jį uždengusi.
Pone Džonsonai, jūs mane atleidžiat?
Žinau, kad kai kurių traškučių ir saldainių kiekiai gali nesutapti,
bet pažadu viską sutvarkyti.
Ne, Džeikobai, tu gerai padirbėjai.
Tiesą sakant, norėjau kelioms dienoms
uždaryti parduotuvę, kol atsistosiu ant kojų.
Tu nusipelnei šiek tiek poilsio.
Tikrai?
Jūs niekad neuždarot parduotuvės.
Pradedu galvoti, kad iš dalies čia ir slypi bėda.
Džeikobai.
Norom nenorom pastebėjau, kad parnešei tą daiktą namo.
Taip. Jis nustojo veikti, kai MORFO perėjo į kitą etapą,
bet nusprendžiau dėl visa ko jį pasaugoti.
Gal galiu pažiūrėti. Gal pavyks jį pataisyti.
Tavo senukas mėgsta kuo nors užsiimti.
Ką pasakysi, pone Džei?
Laiko turiu per akis.
Negaliu patikėti, kad pakvietei Haną.
Kodėl ne?
Nes ji labai įtartina.
Ji neatskleidė paslapčių apie aparatą,
be to, turi tuos keistus mėlynus taškus.
Aš irgi.
Taip, bet taviškiai elegantiški.
Žinai, kad ji miegojo su Džordžijumi?
- Taip. - Ir jis,
akivaizdu, kad nutraukė su ja ryšius,
bet ji dėl jo nekovojo, Kese.
Kas, patyręs bent vieną erotišką akimirką su Džordžijumi,
norėtų gyventi be jo?
Be to, žinau, kad judu su Džordžijumi kartą vos nepasibučiavote.
- Ir aš dėl jo nekovojau. - Bet tai buvo kas kita.
Tu buvai su Dasčiu.
- Dasti. Labas. - Labas.
Kas įvyko prieš man ateinant?
Judvi kalbėjot apie mane, tiesa?
Ne. Kalbėjome apie visus pažįstamus.
Gerai. Akivaizdu, kad Džordžijus išklojo Netei apie mano pasimatymą su Alisa.
Palauk. Atsiprašau. Ką?
Taip, nuėjau į pasimatymą su Trinos mokytoja.
Ir, taip, vakaras baigėsi apsikabinimu.
Ir, taip, apsikabinimas užtruko normaliai.
Keistas pastebėjimas.
Tiek žinių.
Čia ji padėjo tašką, bičiuliai.
- Tiesiog... - Gal galim apie tai nebekalbėti?
Dasti, mes apie tai nekalbam.
Taip, Džordžijus man apie tai net neužsiminė.
Mes abu griežtai laikomės brolystės kodekso.
Ir mudu nusprendėme nepasakoti tokių dalykų. Gerai?
- Taip. Ne, pamenu. - Mes kalbėjom apie Haną.
Aišku.
Ar ji ateis į jūsų knygų klubą?
Dasti.
Paskutinį kartą kartoju,
tai ne knygų klubas.
Tai istorijų pasakotojų klubas, kurį įkvėpė Niujorko klubas „Drugys“.
Aišku? Visi paruošia po istoriją konkrečia tema,
o šios savaitės tema - „Mano geriausi santykiai“.
Taip. Norėtum pasilikti ir papasakoti apie savo naują draugę mokytoją?
Ne, nenorėčiau.
Aš jums netrukdysiu.
Tik atėjau įsipilti gazuoto vandens,
nes truputį atsibodo vanduo iš čiaupo rūsyje.
Bet nieko tokio.
Aš jį tiesiog supurtysiu.
Smagaus... skaitymo.
- Gerai. - Aš tuoj...
- Gerai jautiesi? - Taip.
- Gerai. - Sakiau, galim susitikinėti su kitais.
Nežinojau, kad tai nutiks taip greitai,
bet aš irgi susipažįstu su naujais žmonėmis, pavyzdžiui, Hana,
būtent todėl būčiau dėkinga,
jei tu galėtum tiesiog suteikti jai progą.
Žinoma. Bet jei paaiškės, kad ji psichopatė...
- Sveika! - Kaip tu, mergyt? Taip!
- Atnešiau „Syrah“. - Užeik.
Jei tau nepatiks, neįsižeisiu.
Suradau visą dėžę, pakištą po baru.
Pakištą po baru. Labai džiaugiuosi, kad atėjai, Hana.
- Taip, atsiprašau. - Gerai. Eisime čia.
Ačiū, kad atėjai.
„PAS DŽORDŽIJŲ“
Pažiūrėkit, koks aptarnavimas.
Ar yra atsiliepimų kortelė? Nes turiu atsiliepimą.
Mano padavėja per gerai dirba savo darbą.
Žinai, labai žavu, kad nusprendei
praleisti dieną lėtai gurkšnodamas
pigiausią gėrimą mano darbo vietoje,
bet turėtum eiti ir užsiimti tuo, kas smagu.
Aš ir užsiimu smagiais dalykais.
Žiūriu, kaip tu dirbi.
Visada norėjau tą padaryti, kai mes susitikėjom, bet nesusitikinėjom.
Tu labai mielas.
Bet dabar mes susitikinėjam,
daug laiko leidžiame kartu mokykloje,
- po pamokų ir savaitgaliais. - Per daug, tiesa?
Aš gerokai persistengiu.
Gal tik truputį. Tiesiog sakau atvirai.
Kaip sekasi, Los Andželo gražuoli? Blaškai mano darbuotojų dėmesį?
Ne. Aš tik... Los Andželo gražuolis?
Nepasitikiu tavimi.
Trina, aš juo nepasitikiu.
Čia tas vaikis, kuris vedžiojo už nosies mano Savaną.
- Tavo Savaną? - Taip.
Patėvis Džordžijus nejuokauja.
O tas mergišius bandė pranokti kitą mergišių.
Jei šoksi prieš šefą, gausi į dūdą.
Pala, šioje situacijoje mergišius aš ar tu?
Nevaidink nekalto.
- Gerai. - Aišku?
Mudu su Save viską vienas kitam pasakojam.
Kartais ji palieka telefoną ant stalo, iššoka žinutės,
aš jas netyčia perskaitau, nespėjęs susigaudyti, kas vyksta.
Taigi, matėt daugybę mano žinučių su atsiprašymais?
Ne.
Bet Savana sakė, kad tie atsiprašymai nelabai nuoširdūs, brolau.
Todėl gal nustok kabinėtis prie mano mergaitės
ir eik pabūti su savo draugeliais?
Džeikobas neturi draugelių.
- Turiu draugelių. - Duosiu patarimą, Tri.
Darbas ir asmeninis gyvenimas - tarsi aliejus ir actas.
Kartais jie susilieja
į nuostabų derinį, kaip kad mūsų firminis padažas,
Džordžijaus „Balsamico“.
Originalus receptas, mergišiau.
Bet jų skoniai visada skiriasi.
- Aišku? - Aišku.
Man reikia tavo pagalbos. Kabinu nuostabius meno kūrinius,
kuriuos įkvėpė mano gyvenimo meilė.
Pala, čia turbūt skambina ji.
Nete, mažute.
Ką? Ne!
Ką ji veikia Pasakotojų klube? Ne.
Klausyk, nesakau, kad nenoriu, jog čia būtum.
- Ne, aš suprantu. - Tik manau, kad mums į naudą
kartais užsiimti savais reikalais.
Nenorime, kad mums baigtųsi kaip mano tėvams.
- Negali vienas be kito, nieko nepasiekė. - Žinoma.
Imk. Eik, pažaisk su žaidimų aparatais.
Jei laimėsi man guminį kamuolį, gulintį ten nuo dešimtojo dešimtmečio,
po darbo pavaišinsiu tave skrudintomis bulvytėmis.
- Iššūkis priimtas. - Gerai.
Ir jis įsėdo į vandens dviratį ir numynė.
Ir tai buvo mano geriausi santykiai.
Gerai, taigi, reikia pranokti šitą.
Labai puiki istorija, Elena.
Hana, paprastai plojame arba spragsime, kai kas nors papasakoja istoriją.
Bet viskas gerai, merginos. Ji nežinojo.
Kas nori gurkštelėti kavutės?
Dasti, kuo galim tau padėti?
Gal aš galiu padėti jums?
Ką tik nusprendžiau užplikyti
„PoddyBean“ kavos iš kapsulių savo mylimiausioms draugytėms.
Jos skirtos Šv. Patriko dienai.
O tai tiesiog smagu, suprantat?
Taigi, mes turim „žalsvą su grietinėle“.
Ne, tu ne... Elena ne...
Gal pasirinksim „mažiau drąsią“?
Tada neužmigsit per visą tą skaitymą.
„Kad aš suskrusčiau“.
Hana, ar nori įsipilti į skrandį kavutės?
Ne, ačiū. Aš visai nenusiteikusi šventiškai kavai.
Gerai, ką gi. Aš tik...
Pastatysiu jas čia,
o jei jūs persigalvosit, galėsit pakovoti dėl kavos vėliau.
Ne susipešti.
Ne tą norėjau pasakyti.
Nes tai netiesa, ar ne?
Kai moterys susiburia, jos ne visada pykstasi.
Todėl šiandien užbaikime tą lyčių stereotipą.
Dabar moterys gali daryti bet ką.
Visada.
- Žinot, kas, mano nuomone, čia nutiko? - Dasti.
Manau, kad Kesė papasakojo jums apie mano pasimatymą su Alisa.
- Dasti. - Tad gal galėčiau pasakyti,
kad žinotumėt, jog tas liūdnai pagarsėjęs apsikabinimas nebuvo toks jau ilgas.
Keturiasdešimt sekundžių, ne ilgiau.
O kai tą darai, visai ne... Neatrodo, kad...
- Gal galėčiau parodyti su tavimi... - Ne.
Ne, dabar tam ne laikas.
- Kuri nors kita? Nori apsikabinti? - Ne.
Ne. Eksperimento dėlei apkabinsiu save.
- Gal kas nors turi laikmatį. - Gerai, Dasti,
niekam nerūpi nei tu, nei Alisa, nei jūsų keistas apsikabinimas.
Negaliu patikėti, kad turiu tai sakyti, bet gal gali tiesiog eiti į savo kambarį?
Bus padaryta.
Ačiū.
Atsiprašau.
Ir jei jūs, gražuolytės, norite kavytės,
būsiu apačioje.
Tai ne... Velniop.
Džeikobas prieš mašiną. Dabar. Ant kortos pastatyta viskas.
Žinot, ką? Tai nacionalinis krepšinio čempionatas.
Absoliučiai nieko neišmanau apie krepšinį, o čia svarbiausias finalinis metimas.
Po perkūnais! Jis pataiko.
Kas per šūdas? Ar kas nors matė?
Sveikas, žmogau.
Skaitai „Ulisą“?
Patinka?
Skaitau septintą kartą, todėl - taip.
Gan svarbus tekstas, net jei autorius kartais užsimiršta.
- Skaitai dėl koledžo ar... - Ne, mečiau koledžą.
Visi dėstytojai - sumauti mulkiai,
žemiausiu pažymiu vertinantys originalią mintį.
Aišku. Taip.
Užknisa. Tikėjausi, kad koledže bus geriau nei vidurinėje.
Gerai, kad nekenti vidurinės mokyklos. Vadinasi, turi smegenis.
Tu - Trevoras, ar ne?
- Dirbai čiuožykloje su mano tėčiu? - Teisingai.
Bo buvo geras darbuotojas, po to - nebe.
Užjaučiu dėl tavo brolio.
Ačiū.
Neturiu brolio, bet žinau, ką reiškia greitai užaugti.
Turbūt todėl vidurinė mokykla tau atrodo tokia nereikšminga.
Tu išties šį tą patyrei gyvenime.
Turiu šiek tiek laisvo laiko, jei norėtum pasitūsint ar ką.
Tūsintis.
Mėgstu tūsintis.
Aš tik šaipausi, seni.
Mielai pasirašau.
Jėga.
Taip, nežinau, kodėl pasakiau „tūsintis“.
Manau, juokinga, kai žmonės taip sako, taigi...
Visada žavėjaisi vesternų aksesuarais?
Mano tėtis išties dievino vesternus.
- Pameni mano tėtį, ugniagesių vadą? - Žinoma.
Turbūt jis mane ir užkrėtė.
Daugiau nieko bendro neturėjome.
Apie jausmus pakalbėdavom tik tada, kai daužydavom tą kriaušę.
Pameni, kai man ją atidavei, pone Džei?
Nes aš buvau vienintelis vaikas, išmušęs Dručkį.
Taip.
Kaip, po šimts, turėčiau pataisyti šitą daiktą?
Jam net trūksta dalių.
Labas.
Turi nemenką kolekciją.
Taip. Esu šioks toks kaupikas.
Tiesiog, kur benueičiau, vis pasiimu kokį nors daiktą,
bet niekad negali žinoti, ko prireiks remonto versle.
- Kas čia? - Taip. Neįsivaizduoju.
Niekaip nepavyko pataisyti.
Bet labai gražus daiktas.
Garso kolonėlė primena drugelį.
Man patinka drugeliai.
Tik paklausyk manęs. Man patinka drugeliai.
Bet iš tikrųjų patinka.
Jie gyvena tik kelias savaites, bet, vaikeli, jie tą laiką išnaudoja.
Jei nori, dovanoju.
Tu labai mielas.
- Kuo galiu atsilyginti? - Nesuk dėl to galvos.
Tiesa ta, kad nesmagiai jaučiausi.
Žinai, tu tiek kartų samdei mane taisyti tą seną aparatą,
kad būtum galėjęs įsigyti naują „Dručkį“.
Man nebūtų reikėję čia nuolat grįžti.
Aišku, aš nesiskundžiu.
Gal galėtum kada nors užsukti, net jei niekas nebus sugedę.
Gaminu puikų „Galingąjį mėsos kepsnį“.
Skamba viliojančiai.
„DRUČKIS“
„PIRMOJI MAGIJOS KNYGA“
„TAI YRA MAGIJA“
Pone Džonsonai.
Turiu nedidelę bėdą.
Maniau, kad turiu 40 dovanų Dasčiui, bet vienos trūksta,
galėčiau nupirkti jam pomidorų sriubos skardinę, ir jam patiktų.
Bet tikėjausi rasti ką nors ypatingesnio, suprantat? Pavyzdžiui...
Kas čia?
Čia?
Jis tavo, jei nori, bet jis neveikia.
Stebuklas.
Atsiprašau, pone Džei.
Manau, jis nepataisomas.
Nieko tokio.
Tu stengeisi.
Žinai, gal tas daiktas dabar ir neveikia, bet gal jis atliko savo funkciją.
Perkėlė miestą į kitą etapą.
Kas tas kitas etapas?
Vizijoje mačiau save džiunglėse,
iš pradžių pamaniau, kad jos reprezentuoja seksualinį šėlsmą,
tačiau mano animuota veikėja atėjo į proskyną džiunglėse,
ten buvau dar viena aš, tada supratau, kad aš ieškau savęs.
Geriausi santykiai, kuriuos galėčiau turėti, yra su savimi.
Taigi, myliuosi tik su moterimis, panašiomis į mane,
ir masturbuojuosi šešis kartus per dieną.
Valio. Gerai.
- Labai smagu. - Valio.
- Tai puiku. - Sveika.
Norėjau pakalbėti apie Dastį,
bet dabar net nenoriu apie jį galvoti.
- Taip. - Tai gal Hana?
Gal ji galėtų papasakoti mums istoriją,
ne vien tyliai sėdėti ir mus smerkti.
Ką? Ne, aš nesmerkiu.
Hana, žinai,
manau, mums visoms palengvėtų,
jei papasakotum istoriją apie santykius, kuriuos, nežinau,
nepaaiškinamai praradai,
ir kaip galėjai tą padaryti ir kodėl to gailiesi.
Neturiu geriausių santykių.
Aš tau sakiau, Kese. Nevaikštau į pasimatymus.
Taip pat neturiu „draugų“.
Kas yra „draugai“?
Tu pasakei „draugai“ kabutėse.
Ne, nežinau, kodėl taip padariau.
Neturiu draugų.
Mano tėtis įkišo mane į turtuolių vaikų internatą, kai buvau aštuonerių.
Nekenčiau visų kitų turtingų vaikų
ir nekenčiau tėčio už tai, kad mane ten paliko,
numetė man pinigų ir mane apleido.
Ir visi nekentė manęs.
Paniurusios vienišės su keistais sumautais mėlynais taškais ant nugaros.
Ir aš tiesiog niekad su niekuo neužmezgiau ryšio.
- Kiek laiko tu turi mėlynus taškus? - Nežinau. Visada.
Ne visada jų buvo tiek daug, bet, žinot, jie nepadeda pritapti.
Taigi, išėjau, kai tik galėjau, ir niekad negrįžau į mokyklą.
Įsidarbinau bare.
Man patinka barai.
Patinka klausytis svetimų istorijų.
Man patinka seksas. Pageidautina su nepažįstamaisiais.
Man nepatinka santykiai.
Nemanau, kad jie puikūs,
bet visi turime savų keistenybių, kurias bandom pakeisti,
o aš norėčiau prie ko nors prisijungti.
Norėčiau pamėginti prisijungti prie šitos keistos grupelės.
- Aš tave apkabinsiu. - Aš irgi.
- Ateinu ir aš. - Ne, ačiū.
- Taip. Nenori? - Gerai.
Gerai. Mes persistengėm. Taip.
- Galų gale, mūsų vertybes lemia... - Labas.
Pasiruošęs eiti?
Šiaip jau mudu su Trevu ką tik užsisakėm mocarelos lazdelių.
Regis, jos - svarbiausia meniu dalis.
Jei jau esi čia,
gal galėčiau gauti pasaldinto vandens,
kurį čia duodat už dyką?
Šiaip jau mano pamaina baigėsi, bet aš vis tiek būčiau pasakiusi „ne“.
Taigi, turbūt parašyk man, kai baigsi.
Po to mudu su Trevu ketinom varyti į kapines.
Nuvalyti kelis antkapius.
- Tu valysi antkapius? - Jei ne mes, kas juos nuvalys?
Velionio šeima arba, tipo, lietus.
Sakei, kad turėtume užsiimti savo reikalais, ar ne?
Parašysiu tau vėliau.
Puiku. Smagiai praleiskit laiką.
- Žodžiu, taigi... - Taip.
Jo. Kalbėk su manim, Tri.
Negaliu leisti, kad mano darbuotojai vaikščiotų nukabinę nosis.
Mano pamaina baigėsi, ketinau susitikti su Džeikobu,
bet, manau, kad pastūmėjau jį į pasipūtusio mulkio glėbį.
Jis buvo per daug prie manęs prilipęs.
Neatstojo nuo tavęs nė per žingsnį?
Dabar man sunku nekęsti to vaikio. Nežinau, ar žinai,
bet ir aš kartais truputį persistengiu.
Gal mudu su Išlaidautoju turėtume truputį labiau slėpti jausmus, žinai.
Truputį prigesinti savo širdis.
Ne. Nauja meilė - smagu, turėtum išreikšti ją kaip tik nori.
Reikia padėti pakabinti?
- Maniau, tavo pamaina baigėsi. - Vis tiek neturiu, ką veikti.
Trina Habard, šis tavo geras poelgis neliks nepastebėtas.
Tarkime, kad sumokėjai už iškabą, kurią sudaužei.
Atleidžiu tave nuo skolos
ir grąžinu į algą gaunančių Džordžijaus padavėjų būrį.
Jo.
Su šia ilga mocarelos lazdele
skelbiu, kad tu apmokėjai skolas.
Gerai.
Ačiū, Džordžijau.
- Taip. - Galiu pasilikti arbatpinigius?
Apie tai dar pakalbėsim.
Bet aš nesutiksiu, džeke.
Hana,
tik noriu atsiprašyti, kad prieš tai šaltai su tavim elgiausi.
Dabar suprantu, kodėl nekovojai dėl Džordžijaus meilės.
Tu sužalota nuo jaunų dienų, todėl viskas gerai.
Ačiū.
Tavo istorija apie internatą buvo be galo graži.
Ir, žinok, mano mėgstamiausias miuziklas yra „Anė“, todėl...
Tai kas kita, bet ačiū.
Atsiprašau, jei atrodė, kad jus smerkiu.
Tiesiog mano tokia išraiška.
Jei ką, aš savotiškai pavydžiu jūsų draugystės.
Tu pavydi mums?
- Mes draugaujam 30 metų. - Na...
Kaip jūs susipažinote?
Gerai. Ji pati paprašė.
Gerai, tai nutiko penktoje klasėje.
Ką tik atsikrausčiau į Dirfildą.
Sėdžiu viena visuomenės mokslų pamokoje
- ir pamatau tai. - Ir ji pamato tai.
„Berniokų su raktais“ blizgantį džinsinį švarką, kabantį ant kėdės priešais mane.
Sugadinsiu intrigą. Švarkas buvo mano.
Pabarbenu mergaitei į nugarą ir sakau: „Man patinka „Berniokai su raktais“.
- Ir spėk, kas nutiko? Ten buvo ne Netė. - Ne aš.
Dženė Benson pavogė mano švarkelį,
apie mirusius gerai arba nieko,
bet Dženė Benson buvo bjauri, blemba.
Dar ji pavogė ir mano vaikiną Dareną R.,
ir aš norėjau numirti.
Bet paskui Kesė atgavo mano „Berniokų su raktais“ švarkelį.
Ir tada supratau, kad visada rūpinsimės viena kita,
- visada taip ir darėme. - Tiesa.
Turbūt galima pasakyti, kad mano geriausi santykiai - su Nete.
Atsiprašau, bet kas yra „Berniokas su raktais“?
Tik kiečiausia vaikinų grupė pasaulio istorijoje.
- Jie iš Anglijos, Hana. - Zedas.
Jis buvo mano mėgstamiausias. Reikia sakyti su britišku akcentu.
Jie turi dainą, pavadintą „Stovėti eilėje“,
nes Anglijoje sako ne „laukti“, o „stovėti eilėje“.
Taigi, jie stovi eilėje.
- Padarykim tai. - Pasiruošusi? Gerai.
Gerai. Iškart ir pradėjot.
Ir atgal. Ir o.
Žiūrovai šėlsta.
Žinok, panele, mes nestovim eilėje
Dirbam dubeniu.
Paprasti spyriai.
Įsijungia būgnai.
- Žinai tą dainą? - Tėvai tūžta.
Vis dar pavyksta, mergyt.
- Žinai, ar ne? - Mergyt, tu ne...
Rimtai nežinai, kas jie tokie?
Aš daug ko nežinau.
Gerai.
Turim iškart tai ištaisyti.
Iškart.
„ASTRONOMO UŽRAŠAI“
- Labas. - Labas. Nenorėjau įsibrauti į tavo erdvę.
Gal kartais matei mano „Berniokų su raktais“ dėžutę?
Taip, tiesą sakant, mačiau.
Kur? Taip. Štai čia.
- Ačiū. - Berniokų reikalai.
Taip. Ačiū.
- Ko tu ieškai? - Nieko. Aš tik...
Aš tik susiradau užsiėmimą, kol esu išsiųstas į rūsį.
Labai atsiprašau. Nenorėjau pratrūkti visų akivaizdoje.
Ne, aš pats kaltas. Labai keistai elgiausi.
Ką ir besakyti.
Bet dabar žinau, kad apsikabinimas - nieko tokio,
todėl daugiau apie jį neužsiminsiu.
Ne visai nieko tokio.
Turiu galvoje, nustebau,
kad nuėjai į pasimatymą praėjus vos kelioms sekundėms
po „pažinties su savimi“ pradžios.
- Taip. - Tau prireikė dešimt dienų.
Dešimt dienų, kad išbandytum MORFO aparatą.
Turiu galvoje, nesi iš tų,
- kurie neria stačia galva. - Ne, nesu.
Tu 20 metų nešioji tuos pačius languotus marškinius.
Man patinka mano langeliai.
Todėl sunku nepagalvoti:
„Ar jis tai planavo?
Ar jis nusižiūrėjęs tą žmogų?
- Ar čia - tikri jausmai?“ - Kese, ne.
Prisiverčiau nueiti į pasimatymą su kita,
nes ji - kitas žmogus.
Nes ji žiūrėjo į mane kitaip,
todėl ir aš pažvelgiau į save kitaip.
O mes būtent tą ir žadėjom padaryti.
Na...
Galiu paklausti?
Koks apkabinimas trunka 40 sekundžių?
Nepatogus.
MAGAS
TURITE IŠSIAIŠKINTI, KAS ESATE
Ijanai.
LABAS, VOLTAI. ATRODO, KAD NORI MANĘS PAKLAUSTI.
NORI ŽINOTI, KODĖL NEGRĮŽAU?
GAVAU KITĄ DARBĄ.
MAN NULEIDO PADANGĄ.
TURIU ŽMONĄ IR VAIKŲ.
SUSIRGAU IR NEGALĖJAU ATEITI.
NIEKAD TAVĘS NEMYLĖJAU.
PER DAUG TAVE MYLĖJAU.
Nesuprantu. Tai dėl ko?
AR KAS NORS PASIKEISTŲ, JEI PASAKYČIAU, KAS IŠ TIESŲ NUTIKO?
Aš tik noriu žinoti, ar ir aš tau patikau.
Maniau, kad taip, bet...
Nežinau.
Kai nepasirodei, pamaniau, kad suklydau.
KĄ MANAI DABAR?
Pone Džei, kaip tik metas vakarieniauti.
Turiu „Kietuolio kalakutieną“ ir „Galingąjį mėsos kepsnį“. Ką manai?
Manau, kad kaltinau save dėl to, dėl ko buvau nekaltas.
Bet...
Aš to nebedarysiu, tik norėjau tau tai pasakyti.
Pone Džei,
man didelė garbė, kad nusprendei man tai pasakyti.
Bet man reikia atsakymo dėl vakarienės.
Renkuosi kalakutieną.
Gerai.
Pasakysiu, kad jie stipriai pagerino savo mėsos kepsnį.
Mano paslaptis - valgant reikia užkąsti šokoladiniu pyragu.
Šįvakar miegosiu savo namuose, Bo.
Žinoma, jei tik to nori.
Bet aš pagalvojau,
gal galėčiau būti tavo naujasis kontaktas nelaimės atveju.
Esu tikras, kad susidoročiau, nors ir esu šerifas,
nebent tave nuolatos ištiktų širdies smūgiai.
Manau, kol kas apsiribosiu vienu.
Pone Džonsonai, kas nutiko tavo taškams?
PAGAL M. O. VOLŠO KNYGĄ
Išvertė Sandra Siaurodinė