- Привіт, як справи? - Непогано.
Довга дорога, але... А в тебе?
Добре. Що будеш?
Власне, подивимось. Що є на розлив?
Бачиш ці крани з назвами пив на них?
Ось що є...
- Ось що є на розлив. Круто. - Ага.
Давай так.
Скажи, яке твоє улюблене.
Я не маю улюбленого.
Прив'язалася до кожного.
Може, лагер?
- Лагер – це чудово. Клас. - Добре, зараз буде.
Тільки гляну на твої документи.
- Ти мені лестиш. - Ще б пак.
Бо ти, мабуть, застарий, щоб пити.
Нічого. Люблю це запитання. Нагадує мені про коледж.
Аякже.
Бум.
ВОДІЙСЬКЕ КОВЕК БО
Відсунеш палець?
Тобі сорок. Ого.
Добре зберігся, «Бо Ковек». У чому твій секрет?
Пересадка волосся. І ботокс. І кріотерапія.
Як тебе звуть насправді?
Колтон. Ковек. Це мій тато.
Тато знає, що його водійське в тебе?
Він навіть не знає, що в мене його фургон.
Крадіжка автомобіля, гарно.
- Я його верну. Мабуть. - Мабуть?
Не знаю. Так набридло це місто.
Безглузді люди з безглуздими заняттями.
Так скрізь.
Паскудно, що ти так рано це зрозумів.
Скажи? Тому принаймні налий мені пива.
На, це ель.
- Будьмо. - Будьмо.
Імбирний ель.
- Імбирний ель, найкращий з елів. - Ага. Добрий.
Ти ж розумієш, що я мушу це забрати.
- Можна у ваш туалет? - Вперед.
Дякую.
МОРФО РОЗКРИЙТЕ ВАШ ЖИТТЄВИЙ ПОТЕНЦІАЛ
- Я вже піду. - Звісно.
Не спізнюйся до дружини й дітей. Не засмучуй жінку.
Приємно було познайомитись.
Обережно на дорозі.
Чорт. Ще одна пляма.
Курва.
ЛАСКАВО ПРОСИМО В ДІРФІЛД
КОЛТОН
Привіт, Бо Ковек.
Так, це мій тато.
Знаю. Як росте пересаджене волосся?
Вибачте, я мушу дещо глянути.
- Подруга Джейкоба? - Що?
Ні, я...
У нього є брат?
Був. Ви, мабуть, у місті недавно.
Так.
Надіюся, поживете тут.
Мені треба в банк.
БАР «БЕДФОРД»
Потрібна куртка, шолом, рукавиці.
Хочу такі без пальців, але можна й звичайні.
З чого краще почати? З куртки чи з «Гарлея»?
Барменко, що скажете?
Вибачте, ви про що?
Я реалізую свій потенціал.
БАЙКЕР
Де ви це взяли?
Чого чекаєте? Спробуйте.
Містер Джонсон.
Що на екрані?
«Готові до наступного етапу?»
Це він уперше.
Що?
КВИТОК ДОЛІ
У якому сенсі «Це він уперше»?
- Оце. Що там пише. Що ви зробили? - Ми нічого не робили.
З нього линуло синє світло.
Ми прийшли, і він питає, чи ми готові до наступного етапу.
На екрані пише: «Чи ви готові до наступного етапу?»
- Я щойно це казав. - Джорджіо, це ти.
Я натиснув зелену кнопку, але нічого.
Чому це ти тиснеш кнопки? Спершу проголосуємо.
Ти тут не командуй.
Це ти пробувала настроїти все місто проти апарата.
Я почала діалог і розпалила інтерес.
З МОРФО щось сталося?
Мушу вас зупинити.
Вибачте, люди, тут не відбувається нічого дивного.
- О боже, Гано, твоя спина! - Що там?
Так.
Тут не відбувається нічого незвичного чи загадкового.
Усі розійдіться по домах.
Я натиснув усі кнопки. Нічого не сталось.
Треба його відключити, а тоді підключити.
- Не відключайте. - Просто подмухайте.
- Гримніть, як банку з кетчупом! - Так.
Так. Гей! МОРФО, ми готові до наступного етапу!
Можемо просто спитати Гану.
Як перейти до наступного етапу?
Гадки не маю. Але розкажу вам усе, що знаю.
Так.
МОРФО вже був у місті, коли я почала тут працювати,
але не був популярний.
Люди ним користувались, брали потенціали й жили далі.
Я не знала, що з ними було потім.
Вибач, Гано, але я не п'ю віскі.
- У вас є сухе шардоне? - Я б хотіла брудний мартіні.
Я не на роботі.
Я вип'ю віскі, якщо не хочете.
- Не вип'єш. - Чекай.
Люди з іншого міста
не перевертали своє життя через картки з цього апарата?
Не знаю, що вони робили, і це не було місто.
Просто був бар у глушині.
Сумне місце для сумних людей. Отець Ройбен там бував.
Ти вже бачив МОРФО?
Ні, я був у тому барі раз. І ніколи не бачив апарата.
А тут ви всі почали обговорювати картки
і підтримувати химерні надії й мрії одне одного.
Раніше я такого не бачила,
як і не бачила, що апарат переходить до наступного етапу.
- У мене стільки запитань. - І в мене.
- Маю кілька для газети. - Знаєте що?
Кожен поставить одне запитання. Більше я не витримаю.
Так, Джоржіо?
«Суперзірка» – це найкращий потенціал, який видавав МОРФО?
Ні.
Мм. Гано.
«Суперзірка» – серед трьох найкращих потенціалів?
У мене запитання. Що це між вами?
- Ти про що? - Запитання до всіх.
Ви знали, що я врятував Іззі життя?
Зосередьмося на головній темі.
Хочу знати, що привело Гану саме в це містечко.
Просто обрала випадкове місце на карті.
Та коли тут з'явився МОРФО, я подумала, що це...
Знак?
Що це все пов'язано.
Як довбані цятки. Цятки МОРФО.
У тебе вони на спині, а в мене... теж є.
Що вони значать?
У тебе цятки? Сині цятки?
Ага, сині цятки МОРФО.
Вони з'явилися лише в нас з Ганою,
тому це робить нас особливими.
- І в мене цятки. - Що?
Що в тебе?
У мене цятки на стопі.
Я нічого не казала, бо дуже переживала.
Ви що, не роздягаєтесь?
Ми бачимо одне одного голими постійно.
Клас.
У мене величезна цятка на грудях.
Це родимка.
Добре, а ще в когось є родимка на грудях?
- Це не те. - Послухайте.
Нічого не знаю про цятки.
Мої почали з'являтися багато років тому, але я не знаю, чому...
- Як перейти на наступний етап? - Не знаю. Я ж кажу.
Хоч я вже була в місці з МОРФО,
це не означає, що я...
Я ще стільки всього не розумію.
- Світло з'явилось. - Ти спостережливий.
Бар закрито.
Поставите мені запитання, на які я не маю відповідей, завтра,
а зараз ідіть додому.
Іззі, я допоможу.
З коліном усе добре. Допомога не потрібна.
Перше побачення минуло чудово.
- Будуть ще. - То скільки цяток?
Кілька.
Покажу тобі свої, якщо покажеш свої.
Уже хочу обмацати твої п'яти.
Мабуть, я зараз не твоя улюблена людина.
Чого ти так думаєш?
Бо я не була з тобою відверта.
Ні, я думав, що твоя правда.
Ми просто нічого одне про одного не знаємо.
Яке твоє запитання?
Не хочеш щось запитати?
На сьогодні інквізицію відкличемо.
От чорт.
Гарний вечір.
Ідеальний.
Дощ ішов довго, але я люблю дощ.
А ще я люблю, коли дощ перестає.
І я.
Добре.
Де ти запаркувалась?
Я не приїхала на машині. Просто йду за тобою.
Та ну! Яка сміхота.
- Я просто йшов за тобою! - Боже. Справді?
Ага. Я просто...
Не дивно, чому ми йшли так повільно.
Я теж не на машині.
- Парковки на Дірфесті — це таке... - Шаленство.
- Дірфест був шалений. - Ага.
Пам'ятаєш, як ми врятували місто, ти сказав, що будеш татком
моїй дочці, і ми поцілувалися під крики містян?
Так.
- Так. - Я це пам'ятаю.
Я б запросив тебе до себе,
але ти ж хочеш додому до Саванни.
О боже. Саванна.
Боже, вона ж переживає, де я.
Треба їй подзвонити.
Але, може, вона спить.
Буде погано, якщо я її розбуджу.
Алло. Це президент клубу поганих мам.
Так, приймайте новеньку.
Не знаю.
Я така голодна, що мені важко думати. Я ще сьогодні не вечеряла.
І я не вечеряв.
Може, підкріпимося чимось, а тоді глянеш, як Саванна?
Так. Знаєш що? Це чудовий план.
Ага. Боже, вже так пізно.
У тебе є ще одна кімната, щоб я могла лишитися,
якщо буду надто сонна, щоб іти додому?
Власне, в мене багато кімнат. Просто не хочу на тебе тиснути.
О, Джорджіо. Я не хочу, щоб ця ніч закінчувалась.
Добре. То не закінчиться.
- Ти б нам розповіла? - Так.
Клянуся, на мені жодної цятки.
Не змушуй тебе оглядати, Тріно.
Дасті, ні.
Я жар... Я не буду її оглядати.
Я висловлюю думку.
Було б добре знати, хто в сім'ї має сині цятки.
Я не брешу.
Тепер усе розкрилося, хіба ж не чудово?
Більше жодних таємниць у сім'ї.
Лишаються лише незбагненні екзистенційні загадки
від машини, яка обрала
найменш сприятливий час, щоб зламатись.
Хтось же з цим розбереться?
Нам поставили запитання: «Чи готові ми до наступного етапу?»
Може, це просто запитання.
Може, апарат виконав своє завдання,
і наступний етап — це осягнути здобуті знання,
жити далі й відповідати за власні вчинки.
- Мабуть, саме так. - Як мило. Гарно сказано.
Хай там як, а я лягаю спати. Люблю вас.
Мені сподобався цей похід на Дірфест.
- І я тебе люблю. - Такий чудовий вечір.
- Добраніч. - Добраніч.
Ти ж у це взагалі не повірила?
Ні. Ми потрапимо на наступний етап.
Містер Джонсон буде радий, що ви прийшли.
Я прийшла б раніше, але сама ледь не загинула.
О боже. Який жах. Що сталось?
- Заблукала в лабіринті з соломи. - Я була в пастці.
У пастці лабіринту й темряви.
А я її врятував. Хоч вона й не знала, хто я.
Я знала, хто ви. Просто не одразу згадала.
Ви не раз приходили до мене й благали зробити шерифом.
Як ви її врятували?
Спершу я подумав:
«Може, й не варто було приносити бензопилу на Дірфест».
Але скажу так: вона стала в пригоді.
Я захоплююся людьми, які вміють користуватися електроінструментами.
Багато пацієнтів, яких ми розглядали в медінституті, не мали кінцівок.
Я люблю возитися з різними меблями...
Так.
Я б дуже хотіла цілу ніч дивитися, як ви фліртуєте,
але нагадую, що людина при смерті.
Ні. Він просто відпочиває.
Проте було б гарно, якби ви були поряд, коли він прокинеться.
Він би дуже втішився.
Знаєте що?
Я б лишилася, але ніхто не хоче бачити мене,
якщо я не просплю свої дев'ять з половиною годин.
Тому мені здається, що містер Джонсон хотів би,
щоб я пішла додому й вернулася до нього вранці,
коли він трохи прийде до тями.
Він хотів би, щоб ви залишились. Це не займе багато часу.
Бо, ризикну сказати щось недоречне
ще й за таких обставин,
але я думала про вашу кандидатуру на шерифа.
Цьому містечку не завадить правоохоронець.
Тим паче в такі бурхливі часи.
Справді? І ви згодні на мої умови?
Зарплата, бонуси, значок і обов'язки?
Деталі обговоримо вранці.
А зараз ваш обов'язок — бути з містером Джонсоном.
Мусите лишитися тут і його захищати.
Дякую, Іззі.
Я не підведу.
Так. Боже, так. Я готовий до наступного етапу.
Так, я готовий.
Як успіхи?
Розблокував його десь годину тому.
Тепер просто собі розважаюсь.
- Ого, сарказм. - Вибач.
Просто це так дратує.
Тому, якщо знаєш чит-код...
Я розповіла вам про апарат усе, що знаю.
Добре. Ти...
- Трави не буду. - Так. Клас.
Пам'ятаєш наше знайомство?
- Ні. - Ми стояли прямо тут.
Я сказала щось про пересаджене волосся.
Так.
Ніби туманно пригадую,
що ти поводилася на диво химерно.
Я сплутала тебе з братом.
Колтон був у моєму барі. У старому барі.
Він узяв татів фургон і хотів, щоб я налила йому пива.
І я подумала, що він звичайний дурний хлопець.
Приємний, але нормальний.
Та коли він уже йшов...
Приємно було познайомитись.
Обережно на дорозі.
Я ще ні на кому не бачила цих цяток.
Не можу пояснити,
але я подумала, що мушу його знайти.
Я поїхала не зразу, і коли нарешті прибула сюди,
його вже не було.
Чому в Колтона сині цятки?
Не уявляю, але я поїхала за ним,
і це привело мене сюди.
А зі мною з'явився цей апарат.
Жаль, що я накурений. Або мало накурений.
Стоп, чому ти не сказала?
- Що? - Що Колтон...
Зайшов у мій бар, спробував купити пива і мав сині цятки?
- Що б це змінило? - Неважливо.
Я хотів би знати.
Коли людину втрачаєш, завжди хочеш знати про неї більше.
Навіть якщо для тебе це щось незначне, слід було сказати.
Вибач.
Зазвичай я стараюся не контактувати з людьми.
- Так. - Але мені прикро.
Може, я тобі допоможу.
Як допоможеш? Ти казала, що нічого не знаєш.
МОРФО, йди нахер.
- Тобі боляче на них ставати? - Ні.
Я й не знаю, коли вони з'явились.
Я їх помітила, бо закинула ногу на тумбу, коли голила,
і побачили їх у дзеркалі.
О так. На тій тумбі я стрижу нігті на ногах.
Краще б я не знала.
На колесі огляду ти сказав,
що нам варто побути окремо.
Ти це сказав, бо думав,
що нас уб'є блискавка чи...
Блискавка точно підштовхнула на цю розмову.
Але ні. Я...
Я справді вважаю, що такий варіант слід розглянути.
Як мій потенціал «Учитель/Свистун»
якось пов'язаний з тим, як я катався на лижах без тебе,
а твій потенціал «Королеви» привіт тебе до думки,
що ти прагнеш від життя більшого...
Може, нам таки потрібно побути окремо.
Може. Не на постійно.
- На якийсь час. - Як це влаштувати?
Хтось із нас мав би з'їхати?
- Не думаю, що ти б переїхав. - Хтось із нас.
Не знаю.
Не знаю, як би ми це сказали Тріні.
Ми б зустрічалися з іншими?
Відкладемо це на ранок.
Ага.
- Такий напружений вечір. - Ага.
Спершу зникло світло, а тоді ми ледь не згоріли.
А потім оце з МОРФО і з Ганою.
Ще й цятки на стопі, про які ти мені не казала.
Ще й цяточки, про які ти мені не казав.
Багато схибнутої фігні.
Нам треба поспати. Все обговоримо вранці.
Погоджуюсь.
Прокидайся, спанько.
- Я вас знаю? - Я Бо. Бо Ковек.
Ви в лікарні, містере Джонсон.
Автомат МОРФО вдарив вас струмом,
і у вас був незначний серцевий напад. Але все нормально.
Ковек. Так. Пам'ятаю тебе з магазину.
Ви, мабуть, про мого сина Джейкоба.
Ні.
Ти завжди приходив з татом
і грав у боксерську гру «Качок».
Ти той малий, який наблював у ботанічному саду.
Саме так.
Ви б повірили, що я, як виросту, стану шерифом?
Знаю, у вас слабке серце для таких грандіозних новин,
але я вам першому розповів.
Це прекрасно.
- Добре. То шість тижнів? - Так, шість тижнів.
- Окремо, але разом. - Так.
Ми будемо разом,
але підтримуватимемо потребу одне одного бути окремо.
- Але разом. - Ага.
- Щось таке. - Гаразд.
Проте через шість тижнів, хай що станеться, ми разом.
Авжеж. Лише на шість тижнів.
Я деколи миюся рідше.
Я ж не твоя мама й не поїду
ні сіло ні впало в Європу.
Вчасно нагадала.
Ми зустрінемося через півтора місяця
і поділимося тим, що дізналися про себе.
А поки що ми...
- Складемо розклад. - Люблю розклади.
Складемо розклад на телевізор і холодильник,
а дочку Тріну пропустимо вперед.
Може, мені потрібен власний холодильник.
Мініхолодильник у підвалі.
Тобі точно буде нормально в підвалі?
Ми ж говорили. Твоя правда.
Найняти квартиру дорого.
- А ти не проти підвалу. - Я люблю підвал.
- І тебе люблю. - І я тебе люблю.
Саме тому ми хочемо побути окремо.
Було б простіше, якби тупа машина
сказала нам, що робити.
Це не найясніший магічний пристрій у світі.
Може, даси нам підказку?
Замість оцього...
Я трохи пришвидшила, але ти впізнав.
Касс, ти прекрасно імітуєш звуки МОРФО.
Я трохи грала на терменвоксі,
перш ніж дати його тобі.
По суті, саме так і звучить МОРФО.
Він звучить, як терменвокс.
Трохи вище. Так. А наступна нота нижча.
Так. Типу...
- Чорт. - Дуже близько. Ти зумієш.
Зачекайте! Це терменвокс!
Треба запхнути його в МОРФО!
Мовчіть! Вибачте, містере Габбард.
Ми тут дещо пробуємо, тому, будь ласка, тихо.
Так! Вдалося!
Нам вдалося!
Так. Спокійно.
Це прекрасно.
Ого. Крутяк.
Ми саме збиралися... Бо подумали про те саме.
Мій варіант був більше від А до В, а твій – від А до Б.
І я думав, що терменвокс треба вставити в апарат.
Ми всі подумали про терменвокс, тож це групова дія.
- Групова дія. - Готово.
Новий початковий екран.
- У когось є четвертаки? - Вони не потрібні.
«Щоб почати, вставте картку».
От чорт.
МОРФО ЩОБ ПОЧАТИ, ВСТАВТЕ КАРТКУ
УЧИТЕЛЬ/СВИСТУН
ЗА КНИЖКОЮ М. О. ВОЛША
ПАМ'ЯТІ РІЧАРДА АНОБАЙЛА
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська