- Čau, jak je? - Jde to.
Mám za sebou dlouhou cestu, ale... Co vy?
Dobrý. Co si dáš?
Podívám se. Co čepujete?
Vidíš tady na výčepu ty pivní etikety?
Tak to čepujeme.
- To čepujete. Hustý. - Jo.
Víte co? Řekněte mi, které máte nejradši.
Jedno vybrat nejde. Oblíbila jsem si je všechny.
Co třeba ležák?
- To zní dobře. Bezva. - Bezva. Hned to bude.
Až mi ukážeš občanku.
- Lichotíte mi. - No jo.
Nejspíš jsi na alkohol moc starej.
To nic. Ať se lidi ptají. Připomíná mi to vejšku.
Jasně.
Tadá.
ŘIDIČSKÝ PRŮKAZ KOVAC BEAU
Uhneš s tím palcem?
Je ti 40. Páni.
Na svůj věk vypadáš dost dobře, Beau Kovacu. Jak to děláš?
Mám nastřelený vlasy. Botox. A chodím na kryoterapii.
A jak se jmenuješ?
Kolton. Kovac. To je můj taťka.
A ví, žes mu ho vzal, Koltone Kovacu?
On ani neví, že mám jeho auto.
Zloděj aut, to je hezký.
- Vrátím mu ho. Pravděpodobně. - Pravděpodobně?
Nevím. Naše město mi leze krkem.
Zbyteční lidi tam dělají zbytečný věci.
Jo, tak je to všude.
Je na houby, že ti to došlo tak brzo.
Že? Tak byste mi mohla aspoň načepovat to pivo.
Tak tady jedno pivo máš.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Je zázvorový.
- Zázvorový pivo, to nejlepší. - Jo, je dobrý.
Víš, že ti ho nemůžu vrátit.
- Můžu si odskočit? - Běž.
Díky.
MORPHO OBJEVTE SVŮJ ŽIVOTNÍ POTENCIÁL
- Už bych měl jet. - Jo.
Ať tvoje stará s děckama nečeká. Aby se nezlobila.
Rád jsem vás poznal.
Dobře dojeď.
Sakra. Další tečka.
Do prdele.
VÍTÁ VÁS DEERFIELD
Čau. Beau Kovacu.
Jo, to je můj táta.
Já vím. Nastřelený vlasy tě nezlobí?
Promiňte, musím jít zkontrolovat ty věci.
- Vy se s Jacobem znáte? - Co?
Ne, já...
Nemá bráchu nebo tak?
Měl. Vy jste tu asi nová.
Jo.
Tak snad tu chvíli pobydete.
Víte co? Musím do banky.
Potřebuju bundu, helmu a rukavice.
Mohly by být bez prstů, ale klidně i s prstama.
Ale co koupit jako první? Bundu, nebo harleye?
Hej, co myslíte vy, paní barmanko?
Pardon, o co jde?
Jenom jdu za svým potenciálem.
MOTORKÁŘKA
Kde jste to vzala?
Na co čekáte? Zkuste to.
Pan Johnson.
- Tak co? - „Jste připraveni na další fázi?“
To ještě nikdy neudělal.
Cože?
VELKÝ POPRASK NA MALÉM MĚSTĚ
Jak jako, že to ještě neudělal?
- To, co dělá. Co jste udělali? - My nic. Šlo z toho modré světlo.
Jsme tu a teď se ptá, jestli jsme připraveni na další fázi.
Ptá se, jestli jsme připraveni na další fázi.
- Teď to říkám. - Tys to dokázal.
Zmáčkl jsem tlačítko, a nic.
Proč to mačkáš? Měli bychom hlasovat.
Ty o tom nerozhoduješ.
Vždyť jsi ten automat chtěla všem zprotivit.
Zahájila jsem debatu a podnítila zájem.
Něco se s tím automatem stalo?
Budu to muset zarazit.
Promiňte, vážení, ale tohle je úplně normální situace.
- Bože, Hano, ty ses vrátila! - Co?
Tak jo.
Není tu k vidění nic neobvyklého ani záhadného.
Tak prosím běžte domů.
Zmáčkl jsem všechny tlačítka. Nic.
Měli bychom ho odpojit a zapojit.
- Ne. - Zkuste na něj foukat.
- Mlátit do něj jak do kečupu! - Jo.
Jo. Haló! MORPHO, jsme připravení na další fázi!
Nebo bychom se možná měli zeptat Hany.
Jak se do té další fáze dostat?
To netuším. Ale povím vám, co vím.
Dobře.
Když jsem tam nastoupila, MORPHO už tam byl, ale nikoho nezajímal.
Někdo občas zjistil svůj potenciál a odešel.
Nevěděla jsem, co se dělo potom.
Promiň, Hano, ale já whiskey nepiju.
- Nemáš chardonnay? - A pro mě dirty martini.
- Teď nepracuju. - Já tu whiskey vypiju.
- To teda ne. - Moment. Lidi z tamtoho města
si kvůli kartičce z automatu život nepřekopali?
Nevím, co udělali, a nebylo to město.
Byl to bar v takovým zapadákově.
Nešťastnej podnik pro nešťastný lidi. I otec Reuben tam byl.
Vy jste MORPHO už znal?
Ne. Byl jsem v tom baru jednou. Toho automatu jsem si ani nevšiml.
Ale vy jste si ty kartičky ukazovali a podporovali se v těch ujetých snech.
To jsem ještě nezažila.
Ani to, že by automat vstoupil do další fáze.
- Mám milion otázek. - Já taky.
- Napíšu o tom do Drbny. - Víte co?
Každý může jednu otázku. Víc toho nezvládnu.
Ano, Giorgio?
Je „superstar“ ten nejlepší potenciál ze všech?
Ne.
Jo. Tady, Hano.
Je „superstar“ jeden ze tří nejlepších potenciálů?
Já mám dotaz. Co se to tady děje?
- Co jako? - Dotaz do pléna.
Víte, že jsem Izzy zachránil život?
Držme se tématu.
Mě zajímá, co Hanu přivedlo zrovna k nám.
Náhodou jsem si to vybrala na mapě.
Ale když se tu MORPHO objevil, bylo to jako...
Znamení?
Jako by vše bylo propojené.
Jako ty debilní tečky. MORPHO tečky.
Ty je máš na zádech a já je na sobě mám taky.
Co to znamená?
Máš na těle tečky? Modré tečky?
Jo, modré MORPHO tečky.
S Hanou je máme jako jediní, takže určitě budeme něčím výjimeční.
- Já je mám taky. - Cože?
- Co? - Jo, mám je na šlapce.
Nic jsem ti neřekla, protože jsem se styděla.
- Vy se nevídáte nazí? - Zepředu se vídáme nazí pořád.
Hezky.
Já mám obří tečku na hrudi.
To je znamínko.
No jo, ale má na hrudi znamínko ještě někdo jiný?
- To není to samý. - Poslouchejte. Tečkám nerozumím.
Mně se začaly dělat před lety, nevím z čeho...
- Jak se dostat do další fáze? - Nevím. Říkám.
Sice jsem byla tam, kde MORPHO, ale to neznamená...
Pořád spoustě věcí nerozumím.
- Světla svítí. - Dobrej postřeh.
Máme zavřeno.
Na další otázky se mě zbytečně ptejte zítra,
ale teď všichni ven.
Pomůžu vám, Izzy.
Koleno mě nebolí. Pomoct nepotřebuju.
To bylo super první rande.
- Budou i další. - Kolik těch teček máš?
Pár.
Když mi je ukážeš, já tobě taky.
Už se na ty tvoje nohy těším.
Teď ze mě asi nejsi zrovna nadšenej.
Proč myslíš?
No, že jsem k tobě nebyla úplně upřímná.
Ne, jenom si říkám, žes měla pravdu.
Prostě se navzájem neznáme.
Ty žádnou otázku nemáš?
Nechceš se mě zeptat?
Myslím, že pro dnešek už toho výslechu můžeme nechat.
Do háje.
Pěkný večer.
Je dokonalý.
Teda vím, že hodně pršelo, ale já mám déšť ráda.
A taky mám ráda, když pršet přestane.
Já taky.
To je dobře.
Kde parkuješ?
Já jsem nepřijela autem. Celou dobu jdu za tebou.
No nekecej! To mě podrž.
- Já šel za tebou! - Jémine. Fakt?
Jo, jenom jsem...
- Tak proto jsme šli tak pomalu. - Ani já tu nejsem autem.
- Parkování na Deerfestu je šílený. - Šílený.
- Deerfest byl šílenej. - Jo.
Zachránili jsme město, chtěls být nevlastní Giorgio
mé dcery, líbali jsme se a lidi jásali.
To jo.
- Na to si vzpomínám. - Jo.
Pozval bych tě k sobě, ale určitě chceš domů za Savannah.
Proboha. Savannah.
Bože, nejspíš mě hledá.
Měla bych jí zavolat.
Pokud už nespí.
Probudit ji by nebylo správný, že?
„Haló! Tady předsedkyně Klubu špatných matek.“
„Jo, máte novou členku.“
Nevím, no.
Mám takovej hlad, že mi to nemyslí. Ještě jsem nevečeřela.
Já jsem taky nevečeřel.
Můžeme se posilnit a zkontroluješ ji pak.
Jo. Víš co? To zní fakt rozumně.
Jo. Ale panejo, už je tak pozdě.
Máš vůbec ložnici pro hosty, kde bych mohla složit hlavu,
kdybych byla moc unavená a nedošla bych domů?
To je právě to. Mám jich plno. Ale nechci na tebe tlačit.
Giorgio. Chci, aby tenhle večer nikdy neskončil.
Dobře. V tom případě neskončí.
- Řekla bys nám to, ne? - Jo. Přísahám, že nemám ani tečku.
Ať tě nemusíme prohlížet.
Dusty, přestaň.
Však já bych ji neprohlížel. Jen se snažím něco říct.
Že by bylo fajn vědět, kdo z nás ty tečky má.
Já vám nelžu. Všichni už všechno vědí. Není to lepší?
V naší rodině už žádný tajemství.
Jo, zbývá jen nepochopitelná existenciální záhada
automatu, který přestal fungovat ve velmi nevhodnou chvíli.
Někdo na to musí přijít.
Na něco se nás zeptal. „Jste připraveni na další fázi?“
Třeba je to jenom otázka.
Třeba automat splnil svůj účel a v další fázi se z toho všichni ponaučí
a vezmou svůj život do vlastních rukou.
- Jo, tak to asi bude. - To je hezký. Krása.
No, jdu spát, ale mám vás ráda.
A Deerfest s váma se mi moc líbil.
- Taky tě mám ráda. - Byla to zábava.
- Dobrou. - Dobrou.
Nevěříš tomu, že ne?
Ne. My se do té další fáze dostaneme.
Pan Johnson bude rád, že jste přišli.
Přišla bych dřív, ale sama jsem málem umřela.
Proboha. To mě mrzí. Jak to?
- Ztratila se v bludišti. - Uvízla jsem.
Uvízla jsem v temném labyrintu.
A já ji zachránil. Přestože mě ani neznala.
Já vás znám. Jen jsem si nevzpomněla na jméno.
Mockrát jste u mě žadonil, že chcete být šerifem.
Jak jste ji zachránil?
Napřed jsem si říkal,
že jsem si tu motorovku na Deerfest asi brát nemusel.
Ale řekněme, že se nakonec hodila.
Obdivuju každého, kdo umí s nářadím.
Hodně případových studií na škole se týkalo uříznutých palců.
No, já fušuju do renovace nábytku, takže...
No jo.
Ráda bych se dál dívala, jak spolu flirtujete,
ale nezapomeňte, že tu někdo leží na smrtelné posteli.
Ale ne. On jenom odpočívá.
Ale bylo by fajn, kdyby vás po probuzení uviděl.
Byl by určitě moc rád.
Víte co?
Chtěla bych tu zůstat, ale jsem k ničemu,
když si nedopřeju devět a půl hodin spánku.
Proto mám pocit, že pan Johnson ocení, když půjdu domů a přijdu až ráno,
až bude trochu víc ve své kůži.
Chtěl by, abyste zůstala. Nebude to trvat dlouho.
Víte, Beau, možná je to nevhodné
a sem bych práci tahat neměla,
ale přemýšlela jsem o té pozici šerifa.
A v tomhle městě by fakt mohlo být kapku bezpečněji.
Zvlášť v tak neklidné době.
Vážně? Přistoupíte na mé podmínky?
Plat, benefity, odznak, plnou jurisdikci?
Detaily můžeme probrat ráno.
Ale teď je ve vaší jurisdikci pan Johnson.
Potřebuju, abyste tu zůstal a ochránil ho.
Děkuju, Izzy.
Já vás nezklamu.
Ano. Ježíši, ano, jsem na tu posranou fázi připravenej.
Ano, jsem připravený.
Přišels na něco?
Jo. Rozklíčoval jsem to před hoďkou. Teď tady očumuju.
- Jasně, sarkasmus. - Promiňte.
Strašně mě to deptá, takže jestli znáte nějakej cheat...
- Už jsem řekla všechno, co vím. - Dobře, jo. Chcete...
- Nehulím. - Jo. Bezva.
Pamatuješ si naše první setkání?
- Ne. - Stáli jsme přímo tam.
Řekla jsem cosi o nastřelených vlasech.
No jo.
Asi si matně vybavuju, že jste byla extrémně divná.
Měla jsem tě za tvého bráchu.
Kolton byl v mém baru. V tom starém.
Vzal vašemu tátovi auto a chtěl po mně pivo.
Myslela jsem, že to je obyčejnej kluk.
Milej, ale obyčejnej.
Ale když pak odcházel...
Rád jsem vás poznal.
Dobře dojeď.
Nikdy jsem je na nikom neviděla.
A neumím to vysvětlit, ale měla jsem pocit, že mám jít za ním.
Nejdřív jsem nešla, a když jsem se konečně rozhoupala,
už byl pryč.
Proč by ty tečky měl?
To netuším, proto jsem za ním pak šla.
Což mě dovedlo sem.
A ten automat mě pak následoval.
Škoda že jsem sjetej. Nebo že nejsem sjetej víc.
Ale proč jste mi to neřekla?
- Co? - Že Kolton...
Přišel do mýho baru, chtěl pivo a měl tečky?
- Co by to změnilo? - To je fuk. Jen bych to rád věděl.
Když o někoho přijdete, snažíte se o něm zjistit cokoliv nového.
Zdálo se to bezvýznamný, ale měla jste mi to říct.
Promiň.
Já se s lidma obvykle do řeči nedávám.
- Dobře. - Ale mrzí mě to.
Třeba ti s tím nějak pomůžu.
A jak? Furt říkáte, že nic nevíte.
MORPHO, vyliž si prdel.
- Nebolí tě na to šlapat? - Ne.
Ani nevím, kdy se objevily.
Všimla jsem si jich v zrcadle, když jsem zvedla nohu při holení.
Jo, já si tam takhle stříhám nehty.
Tos mi říkat nemusel.
Na tom ruském kole jsi říkal, že bychom měli chvilku být každý sám.
To proto, žes čekal, že do nás uhodí blesk nebo...
Ty blesky ten rozhovor uspíšily.
Ale ne.
Myslím, že by to za zvážení stálo.
Jestli můj „učitel/pískač“ souvisí s tím,
že jsem na Whistleru, na „Pískači“, byl naposled bez tebe,
a ty sis kvůli své „elitě“ uvědomila, že od života čekáš něco víc...
Třeba potřebujeme být chvilku sami.
Třeba. Ne natrvalo.
- Jen na nějakou dobu. - Jak by to fungovalo?
Musel by se jeden z nás odstěhovat?
- To nemusíš. - Říkám jeden z nás.
Nevím, no.
Nevím, co bychom řekli Trině.
Měli bychom jiné známosti?
Měli bychom si to přes noc nechat rozležet.
Jo.
- Byl to náročný večer. - Jo.
Vypadl proud a pak jsme málem uhořeli.
A pak celá ta věc s automatem a Hanou.
A ty tvoje tečky, o kterých jsi mi neřekla.
A tvoje tečky, o kterých jsi mi neřekl.
Jo, byl to blázinec.
Tak se pojďme hezky vyspat. Ráno to všechno můžeme probrat.
Dobrý nápad.
Vstávat, ospalče.
- My se známe? - Jsem Beau. Beau Kovac.
Jste v nemocnici, pane Johnsone.
MORPHO vám dal elektrický šok a měl jste slabý infarkt, ale už je to dobrý.
Kovac. Už vím. Znám tě z obchodu.
Možná myslíte spíš mého syna Jacoba.
Ne.
Často jsi k nám chodíval s tátou a hrál jsi Burly Boye, tu boxerskou hru.
Pozvracel ses v té botanické zahradě.
To je pravda.
A představte si, že teď je ze mě šerif.
Vím, že vaše srdce takové noviny nemusí zvládnout,
ale jste první, komu jsem to řekl.
To je báječné.
- Fajn. Takže šest týdnů? - Ano, šest týdnů.
- Sami, ale spolu. - Ano.
Budeme spolu, ale navzájem vyhovíme naší potřebě být každý sám.
- Ale spolu. - Jo.
- Přesně tak. - Dobře.
Ale po šesti týdnech budeme zase spolu.
- No jistě. Je to jen na šest týdnů. - I bez mytí jsem vydržel dýl.
Neboj, nejsem tvoje máma a neodletím do Evropy na dobu neurčitou.
Že to říkáš zrovna teď.
Ale ne, za šest týdnů se sejdeme a povíme si, co jsme se o sobě dozvěděli.
A mezitím budeme...
- Mít rozpis. - Rozpisy zbožňuju.
Budeme mít rozpis u televize a ledničky
a na prvním místě by asi měla být naše dcera Trina.
Neměl bych si koupit vlastní ledničku?
Miniledničku do sklepa.
Fakt se tam chceš přestěhovat?
Probrali jsme to a máš pravdu. Byt by byl moc drahý.
- A tobě to nevadí. - Mám to tam rád.
- A mám rád tebe. - Já tebe.
A proto se teď na čas... rozdělíme.
Bylo by jednodušší, kdyby nám automat řekl, co máme dělat.
Nevyjadřuje se zrovna jednoznačně.
Měl nám dát nějaké vodítko.
A nedělat jenom...
Já to zrychlila, ale chápeš.
Cass, to bylo přesně jako MORPHO.
Než jsem ti dala ten theremin, pohrála jsem si s ním.
A MORPHO zní vlastně úplně stejně.
Fakt zní jako theremin.
Trochu výš. Jo. Další tón je trochu nižší.
Jasný. Takže...
- Do prdele. - Skoro. To dáš.
Počkejte! Theremin!
- Musíte ho dát do automatu! - Mlčte! Promiňte, pane Hubbarde.
Něco zkoušíme, tak prosím mlčte.
Ano! Dobře ty!
My to dokázali!
Dobrý, uklidni se.
To je úžasný.
To je paráda. A my jsme zrovna... Napadlo nás to samý.
Já to trochu překombinoval, vy jste na to šli rovnou.
Já bych ho dal dovnitř. Ale všechny napadl theremin, takže to byla týmová práce.
- Týmová. - Je připravenej.
Je tam nová úvodní obrazovka.
- Má někdo čtvrťák? - Není potřeba.
Máme tam vložit kartičku.
Ty kráso.
PRO ZAHÁJENÍ VLOŽTE KARTIČKU
UČITEL/PÍSKAČ
PODLE ROMÁNU OD M. O. WALSHE
NA PAMÁTKU RICHARDA J. ANOBILEHO
Překlad titulků: Kristina Himmerová