ДІРФЕСТ 150
ДЖОРДЖІО ПРЕДСТАВЛЯЄ НАЙБІЛЬШУ ПІЦУ НА СВІТІ
ЛАСКАВО ПРОСИМО НА 150-Й ЩОРІЧНИЙ ДІРФЕСТ
КВИТОК ДОЛІ
Тату, це новий тупик? Тепер будеш їх дарувати мамі?
Знаєш, скільки часу зайняло його виграти?
Малий сказав, що я чудовій формі.
А що з тупиками?
Був холодний жовтневий вечір 23 років тому,
коли юна міс Кассандра Габбард пішла на перше побачення
з таким собі Дастардом Джоном Габбардом...
Вас звуть Дастард Габбард?
Зви мене містер Габбард.
І Дастард хотів влучити в кульку,
щоб отримати плюшевого тупика, бо...
Бо Касс вважала їх милими.
Тому він пішов туди. Кидав дротик за дротиком,
але не влучив у жодну кульку.
Ці ігри просто так зроблені.
Однак тато вернувся пізніше,
заплатив хлопцеві, який працював на атракціоні,
і скупив усіх його тупиків,
щоб щороку дарувати їх мамі на день народження.
Бо він був упевнений, що вони разом навіки.
Це дуже гарно. Але ти забула про найкраще, Тріно.
Того вечора я працював на оглядовому колесі,
і твій тато заплатив мені 20 баксів, щоб я його зупинив,
і він міг довше побути з твоєю мамою.
То це було невеличке викрадення?
Схоже на те.
Тоді це вважалося романтичним.
А я й забув, що це був ти.
Видно, я людей не вражаю.
Хтось хоче піти зі мною на механічного бика?
Зараз якраз нема черги.
Хочеш піти ще раз?
Ні. Хіба що для того, щоб усіх збентежити.
А чим це всіх збентежить?
Ну, бо всі вважають, що я одержимий ковбойським лайном,
і я міг би підіграти.
- Жартома. - Я піду з вами, містере Ковек.
- Годиться, колего. - Ще й як.
- Ходімо. - Вйо!
- Іго-го! - Покажемо їм.
Розважайтеся.
Узагалі не пам'ятаю його в школі.
Хіба що
як він блював у ботанічному саду.
Я не так усе пам'ятаю.
- Ні? А де він блював? - Я про тупиків.
Я ніколи не казала, що тупики милі.
Казала, Касс.
Ні. Ти спитав: «Правда, тупики милі?» І я відповіла: «Так».
Бо я хотіла тобі сподобатись.
Це було зайве. Ти й так мені подобалась.
Хлопці, добре мішайте. Не хочу, щоб макарони злиплись.
Пам'ятайте: це «мі фамілія» а не «мі драглія».
- Джорджіо, як усе йде? - Привіт, Нат.
Усе чудово, дякую. Жодних проблем.
Трохи переживаю за бурю.
Я готую макаронну яму для дітей.
Мокрі спагеті дуже важкі,
а я не хочу нікого вбити.
- Так. - Як ваш вечір?
Прекрасно.
Пам'ятаєш мою дочку Саванну від колишнього чоловіка Майка?
Авжеж. Саванно, я хотів з тобою поговорити.
Чому?
На урочистому вечорі я почув,
що ти не хочеш їхати у Францію через картку «француженка».
Послухай мене.
Нафіг Францію.
Вибачте за грубість.
На мене в дитинстві всі тисли,
щоб я став суперзіркою хокею,
а тому я, Джорджіо, хочу почути, що хочеш ти, Саванно.
Ну, я захоплююся шахами.
Шахами? Я в захваті.
Тури, слони й поклик серця.
Саме такі речі й зроблять тебе суперзіркою.
Ось ти й почула ці слова від іншої суперзірки.
Джорджіо.
Чула, що Касс відкинула твої залицяння,
але хочу наголосити,
що вона, мабуть, єдина жінка на світі,
яка могла б тобі відмовити.
Може, навіть єдина жінка в історії цивілізації.
Якщо копнути глибше.
- Мамо, я краще піду. - Добре, дзвони.
Вибач, Саванні незручно, коли я фліртую з красивими чоловіками,
а не з її батьком.
Мабуть, вона не хоче мати вітчима.
А що сталося між тобою й Майкі?
Він був засранець.
А ще дуже волохатий, а мені такі не подобаються.
Я люблю бачити чоловічу шкіру,
особливо шкіру на черепі.
Лисі чоловіки дуже сексуальні.
У тебе дуже надзвичайно цікаві погляди, Наталі.
Ти точно
ощасливиш якогось лисого чоловіка.
- Побачимо. Бувай. - Бувай.
Попереджаю:
- я дуже добре граю в цю гру. - Окей.
Постійно практикуюся на пляшках «У Джонсона».
КІЛЬЦЯ
- Ура! Бачила? Ти ж бачила. - З першого разу!
Тепер мені паскудно.
Ми й так довго почувалися паскудно та... Дякую.
Ти не можеш почуватися паскудно, коли маєш отаке.
Круто. То що далі?
Прийти пізніше й скупити таких на 30 років наперед?
Так, бо знаєш, якого хлопця я шукаю?
Такого, як мій тато.
Я думав, що ти шукаєш такого, як мій брат.
От чорт. Ми вже про таке жартуємо?
Гумор без цензури.
Угу, але серйозно, не хочу ображати батьків,
та якщо я все ще буду з однокласником
через тридцять років,
то просто стрибну зі скелі.
То ти не хочеш бути зі мною?
Через тридцять років?
Не знаю. А ти плануєш бути зі мною через 30 років?
Сьогодні наше перше справжнє побачення...
Знаю. Просто дивно таке чути на першому побаченні.
Ніби ти точно знаєш, що не хочеш зі мною бути.
Це не точно. Нема нічого точного.
Але так, я не хочу провести з однією людиною
- усе своє життя. - Ага, я вже зрозумів.
Просто дивно після всього, що ми пережили,
вивалювати це в лоб.
Знати, що ти вже плануєш зі мною порвати -
«Чудово. Це геть не безглуздо».
То...
То все, що колись закінчиться, слід вважати безглуздим?
БАР БЕДФОРД
- Що? - Вибач.
Не проти, якщо ми не будемо поспішати?
Гано, це й так більше інтиму, ніж я мав за роки.
- Можемо рухатися дуже повільно. - Ідеально.
Може, наступного разу підемо до мене?
Вибач, але це ти прийшов у мою спальню.
Я не знав, що ти тут спиш.
Ми знайдемо, хто тебе пограбував.
Власне, для мене це ще багато речей.
- Серйозно? Не хочеш мати більше речей? - Ненавиджу речі.
Пережиток зі школи-пансіону.
Нам забороняли мати багато речей, тому...
Не знав, що ти була в пансіоні.
Невже? Зазвичай це перше, що я всім розповідаю.
Бо я так люблю, коли на мене дивляться так, як оце зараз ти.
Що? І як же я дивлюсь?
Як на пещену зарозумілу мажорку чи щось таке.
Я не вважаю тебе пещеною.
Я вжила ще кілька слів.
Може, життя в школі-пансіоні стало для тебе стрілкою.
Якою ще «стрілкою»?
Щось, що ти маєш почути про себе, щоб змінитися.
Так Дасті Габбард бачить автомат МОРФО.
Ти тепер слухаєш Дасті Габбарда?
Ну, глянь на мене.
Навіть, якщо картка «Отець» означала інше, вона врятувала мені життя.
Дала мені мету.
Вона помогла мені розрухатися й жити далі так,
як не допоміг би жоден інший потенціал.
Я був самотній, у мене нікого не було, і картка привела мене сюди.
Привела мене...
до тебе.
Точно.
Що?
Нічого.
- Не знаю. Просто... - Що я сказав?
Мені не подобається, як ти переписуєш свою історію.
Ти про що?
Ти включаєш мене у свою сумну історію
- і хочеш, щоб я тебе жаліла. - Ні.
Ти говориш з людиною, яка справді самотня
і завжди була самотня.
Ти кажеш, що в тебе нікого не було, але це не правда.
У тебе були друзі. Сім'я.
Навіть коли ти дістав ту картку,
з тобою був свекор.
Тому, прошу...
- Я тобі цього не казав. - Чого?
Я не казав, що був зі свекром.
Казав. Як би ще я дізналась?
Це вже дуже тупо.
Чому ми через це сваримось?
Я сходжу по відро, бо...
Бо не дуже покладаюся на скотч.
А ми з тобою нап'ємося
і будемо цілуватися, як школярі. Добре?
Добре.
Так. Купимо 50 квитків чи...
Це занадто?
Вітаю. Скільки коштує одна поїздка на колесі?
- Скільки? - Бери п'ятдесят -
раптом я знову тебе викраду.
Чом би й ні? Вам по кишені.
Даруйте? «Мені по кишені»?
Я не збиралася нічого казати,
але я була на вашому вечорі, а 100 доларів для багатьох чимала сума.
Мабуть, не для «Королеви»,
але я заробляю вісім доларів за годину.
А якщо ваша мама сказала правду, і ви шахрайка...
Так, секундочку...
- Ні. Це добре. - Що?
Власне... Добре, що ви не змовчали.
У вас що, потенціал «Детектив»?
Ні, «Майстер тату». Я била тату Дасті.
І воно прекрасне, Ліз.
Добре, бо, як я бачу, ви мене розкусили.
Так, мій хитрий план був видурити в цілого міста
кілька тисяч доларів,
а тоді переконати всіх, що я особлива,
створивши машину, яка каже, що я королева -
потенціал до біса дивний...
- І як ти там казав, Дасті? - Геть недосяжний.
Так, геть недосяжний.
А щоб усі мені повірили,
я використала свої надзвичайні інженерні навички
і настроїла автомат так, щоб він дав вам і тільки вам
картку «Майстер тату»,
хоч це, мабуть, давня мрія, про яку ви нікому не розповідали?
Так.
Касс, може, візьмемо квитки й підемо?
Так. Увага! Увага на мене. Я злий геній,
розкрила всі таємні надії та мрії містян
і використала їх проти вас.
І навіщо?
Щоб назбирати два долари монетами
й продати кілька світшотів, аякже. Пха!
А тепер вклоніться.
- Касс! - Бо я ваша королева. Так, я...
- Що? - Давай без цього.
- Не на Дірфесті. - О, так,
бо нам не потрібні свідки для того, що я зроблю з тобою.
Не треба свідків. Розступіться. Королівський почет!
Удачі, сонце.
А я піду на механічного бика.
ЛАБІРИНТ ЧИ ЗНАЙДЕТЕ ВИ ВИХІД?
Касс. Пора з цим покінчити.
Просто скажи, яка я жахлива людина і як я тобі насолила,
і вдай з себе жертву, як і завжди.
А це що, на бога, таке?
- Це обійми. Це зветься обійми. - Мені не потрібні обійми.
Знаю. Тобі не потрібні обійми. Не потрібна я.
Касс, не драматизуй.
Я не драматизую.
Я просто кажу тобі, що ти багато разів мене кривдила.
Прошу. Ми обидві всяке говорили. Як і інші матері й дочки.
Ти прекрасно знаєш, що я кажу тільки те, що може тебе захистити.
Відпусти вже.
Касс.
Добре.
Ти була там.
Коли я знайшов свою картку, ти була там.
Чому ти нічого не сказала, коли мене побачила?
Я не одразу тебе згадала.
Я не пам'ятаю кожного п'яницю, якого проганяю з бару.
Ще й комірець.
Ти барменка.
А ти засранець.
Напивався й ліз у бійки зі всіма, хто смів глянути у твій бік.
Так я тебе й прогнала.
Тоді прийшов твій свекор і перепросив.
Сказав, що ви просто проїжджали, і що я тебе більше не побачу.
Що ти щойно розвіяв прах дружини і тепер сам не свій.
Його дочки.
- Що? - Вона була його дочка.
Так. Тому
я не дуже хотіла вертатися до тієї розмови.
«Привіт, який тісний світ, я була поряд у найгірший вечір твого життя».
- Але ти там працювала. - І що?
Я був проїздом, а ти там працювала,
тобто ти була ще в одному місті, де з'являвся МОРФО.
І ти про це мовчала.
То всі ці розмови про «Мені автомат не цікавий»
або «через кілька місяців усі про нього забудуть...»
Ти теж нікому не розказав про свою картку.
Тримав усе при собі.
У мене були свої причини.
А в мене є свої.
Ну знаєш... я, типу, людина.
Ти хочеш вірити, що ця картка привела тебе до мене.
А ти ж мене навіть не знаєш.
Тебе тут ніхто не знає, Гано.
Я не маю для тебе відповідей.
Перестань шукати знаки.
БОРОДАТА ЛЕДІ
- Так! Вийшло. - Досить.
- Ні. Ти така маленька. - Я не... Забудь.
- Хочеш? - Так.
- Гей. - Гей.
Що сталося? Ти вбила рідну матір?
Маю в машині лопату.
Я просто її обійняла.
Ого. Зухвало.
- Ще хочеш на колесо огляду? - Так. Ходімо.
Ти не мусиш погоджуватися, бо цього хочу я.
Холодно. Може, буде дощ. Наші дупи змокнуть.
Не знаю. Переживемо.
Гей. Як звідси вийти? Я ходжу колами.
Хіба суть не в цьому?
Пропаще. Пропаще покоління.
- Алло. - Це Ізабель Фонтейн?
Це мер Фонтейн. Хто ви?
Це доктор Вудс. Я дзвоню невчасно?
Навіть не знаю, як на таке відповідати.
Ви щось хотіли?
У мене тут Волтер Джонсон,
у нього стався серцевий напад.
Який іще серцевий напад? Ви про що?
У нього інфаркт.
Він тримається?
Так. Трохи збентежений, але я щойно з ним говорила.
А до чого тут я?
Ви обдзвонюєте все містечко, щоб поділитися новиною?
Ні. Вибачте.
Він говорив заплутано,
і я подумала, що ви дружина.
Ви подумали, що я його дружина? Дорогенька, я лесбійка.
З чого ви це взяли?
Він зазначив вас екстреним контактом.
Тому в мене ваш номер.
У нього більше нікого нема?
Мабуть.
Ви ще там?
Можна з ним поговорити?
Він відпочиває.
Де він? Де... Він у... Він у лікарні?
Так, його щойно привезли...
Скажіть, що я їду.
Добре.
От чорт!
От чорт. Боже.
ХІМЧИСТКА
Чорт, що це було?
Дасті, це ти?
Чи я вирубав світло у всьому місті,
щоб побути наодинці з дружиною на вершині колеса огляду?
Ні. Але шкодую, що не додумався.
Ясно. А ми тут у безпеці?
Так. Усе нормально.
Ми просто сидимо в металевій коробці високо в небі,
коли от-от почнеться гроза.
- Ау! - Сонце.
- Ясно. - Це було не ідеально.
- Дасті, обережно. - Усе нормально. Гей, а...
Хтось може нас спустити? Нема якогось важеля?
НЕ РОЗХИТУВАТИ
Привіт, Дасті.
Привіт.
- Хто це? - Ніхто.
Просто друг.
Зникла електрика? Ми займалися сексом.
На колесі огляду в русі?
Боже, Гаваї.
Допоможіть нам.
Дасті, це ти?
Джорджіо.
- Ді, я до вас вилізу. - Джорджіо, ні! Це небезпечно.
Ді, я скоро буду там.
Потрібно знайти... щось високе.
- Можете взяти моє авто. - Дякую вам.
Але навряд чи ваша машина нам допоможе.
Я працюю в електрокомпанії,
і на моїй машині є автовишка. Такий автокран.
Ніби журавлик?
Бро, кажеш, у тебе в машині журавлик?
- Я зву його журавлик. - Журавлик.
На, тримай ключі.
Старий, це ти погано кинув. Дуже погано. Ще й темно.
- Інакше я б упіймав. - Джорджіо, швидше.
- Так. - Дякую.
- Ти в нормі? - Надіюся, Тріна в безпеці.
О, так. Бачив її з Джейкобом.
Боже, вона така щаслива. Вони обоє. А ще вони дуже юні.
- О боже. - Просто малюки.
Такі солоденькі, маленькі малючки.
Я себе не пам'ятаю таким юним.
Навіть коли ми були юні.
Коли приймали рішення, які визначали нашу долю.
Так, але ми були.
Не знаю, Касс,
що буде, якщо наші стрілки показують в різні боки.
Не знаю.
Якщо мій потенціал якось пов'язаний з останнім разом, коли ми були окремо...
може...
може, нам варто спробувати якийсь час побути окремо.
Може, твій потенціал геть недосяжний тільки тоді,
коли ти зі мною.
Хіба нам не слід з'ясувати напевне?
Ти знав, що тупики моногамні?
А ти знала, що тупики моногамні?
Прочитала в якійсь книжці
з тих, що ти подарував на Різдво.
Там писало, що самець і самиця тупика
проводять окремо вісім місяців у році.
Нарізно.
Але якимось чином завжди повертаються одне до одного.
Але ми не тупики.
- Мені не страшно. - Невже?
Узагалі.
Бо це деревина. А блискавка уникає дерев, тому...
Окрім того, без світла
можна цілуватися на людях, і ніхто не буде косо дивитися.
Або я можу скористатися можливістю і втекти,
раз ми й так розійдемось.
Ого. Ми вже й про таке жартуємо?
Гумор без цензури.
Я й так провів з тобою більше часу, ніж очікував.
Для мене це велика перемога.
Якщо подумати.
Коли будемо цілуватись?
Прямо зараз.
Джейкобе!
Тріно!
Джейкобе!
Ау! Рятуйте!
- Хто це? Там хтось є? - Це мер Фонтейн.
Мер Фонтейн, ви в порядку?
Ні! Я ледве власні руки бачу в темряві,
а дурне коліно знову розболілося.
Так, не панікуйте.
- Хто це? - Бо.
Який Бо?
Той, який вас звідти витягне.
ДІРФІЛД-ЕНЕРГО
- Гей. - Гей.
Спершу спущу Ді, бо він дуже наляканий.
Я не наляканий.
Забери Касс. Візьми Касс.
- Так, Кассі. Я тебе тримаю. - Добре.
- Тримаю. - Акуратно.
- Обидва тримаємо. - Отак, Кассі.
- Дасті? - Я тримаю.
- Тримаю. - Добре.
Спускаю.
О боже, Джорджіо! Це було прекрасно! Ти всіх урятував.
Нат, ти казала, що Саванна не хоче мати вітчима.
Так.
А татка Джорджіо?
- Іззі, ви ще там? - Так.
Так! Чому ви так довго?
Вибачте. У мене її забрали на вході.
- Що? - Оце.
О боже.
Дякую.
Ви в безпеці, Іззі.
Що ви робите? Я сама дійду.
Я вас донесу, мем.
Та ну.
Починається дощ.
КОЛТОН
ЛАСКАВО ПРОСИМО В ДІРФІЛД
Де ви? Ми біля «Любої Іззі».
Я вас бачу.
- А я вас - ні. - Мамо! Тату!
Он вона. Он же...
- Усе добре? - Так.
Так?
Де подівся Бо?
Не знаю. Ми його загубили. Ви в порядку?
- Так, ми в нормі. - Так.
Нас ледь не вбило струмом,
- але ми в порядку. - Так.
Що це?
Що на екрані?
«Готові до наступного етапу?»
Це він уперше.
ЗА КНИЖКОЮ М. О. ВОЛША
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська