„DIRFESTAS 150“
DŽORDŽIJUS PRISTATO DIDŽIAUSIĄ MAKARONŲ PUODĄ PASAULYJE!
SVEIKI ATVYKĘ Į 150-ĄJĮ DIRFESTĄ
MORFO
Tėti, ar čia lyg nauja pufinų aistra? Dovanosi juos mamai kasmet?
Žinai, kiek užtruko, kol jis man jį laimėjo?
Tas vaikis sakė, kad esu puikios formos.
Atsiprašau, kas ten su pufinais?
Gerai. Tai buvo vėsus spalio vakaras prieš 23 metus,
jaunoji panelė Kasandra Habard nuėjo į pirmąjį savo pasimatymą
su vienu tokiu Dastardu Džonu Habardu...
Pala, jūsų vardas - Dastardas Habardas?
Tinka ir ponas Habardas.
Dastardas norėjo sužaisti žaidimą „Susprogdink balioną“,
nes norėjo laimėti pliušinį pufiną, nes...
Nes Kesė pasakė, kad jis mielas.
Taip, todėl jis iškart kibo į darbą. Mėtė strėlytę po strėlytės,
bet nepataikė nė į vieną balioną.
Tie žaidimai būna suklastoti.
Šiaip ar taip, tėtis grįžo vėliau tą vakarą
ir sumokėjo vaikinui, dirbusiam „Susprogdink balioną“ kioske,
už visus jo turimus pufinus,
kad galėtų juos dovanoti mamai kasmet per jos gimtadienį.
Štai koks jis buvo užtikrintas, kad jie bus kartu amžinai.
Kaip miela. Bet nepapasakojai geriausios dalies, Trina.
Tą vakarą prižiūrėjau apžvalgos ratą,
o tavo tėtis sumokėjo man 20 žalių, kad sustabdyčiau jį viršuje,
kad jis galėtų ilgiau pabūti su tavo mama.
Taigi, savotiškai ją pagrobėt?
Panašu į tai.
Tais laikais tai buvo vadinama romantika.
Visai pamiršau, kad sumokėjau tau.
Turbūt nepalieku gilaus įspūdžio.
Vaikai, norite išmėginti mechaninį bulių?
Regis, eilė dabar nelabai ilga.
Nori pamėginti dar kartą?
Ne. Žmogau. Turiu galvoje, galėčiau nueiti vien visus paerzinti.
Kodėl paerzinti?
Vien dėl to, žinai, kad visi galvoja, jog esu apsėstas kaubojiškų dalykų,
galėčiau patvirtinti.
- Pakvailioti. Taip. - Eisiu su jumis, pone Kovakai.
- Gerai, partnere. - Varom.
Taip ir padarykim.
Eime, pakvailiokim.
Sėkmės, senasis bičiuli.
Ničnieko neatsimenu apie tą tipą iš mokyklos laikų.
Išskyrus tą kartą,
kai jis apsivėmė botanikos sode.
Žinai, aš tą istoriją prisimenu visai kitaip.
- Kodėl? Kur, manai, jis apsivėmė? - Ne, istoriją su pufinais.
Šiaip jau nesakiau, kad man pufinai atrodo mieli.
Manau, kad sakei, Kese.
Ne, tu pasakei: „Argi ne mieli pufinai?“ O aš atsakiau „taip“.
Nes, žinai, norėjau tau patikti.
Nebuvo jokio reikalo. Tu man patikai nuo pat pradžių.
Taip. Maišykit, vyručiai, nenoriu, kad makaronai sustingtų.
Atsiminkit, tai mi famiglia, o ne mano „,marmalynė“.
- Džordžijau! Kaip sekasi? - Kaip laikaisi, Nete?
Visai neblogai, ačiū. Taip, nieko ypatingo.
Tik truputį neramu dėl audros.
Žinai? Bandau pagaminti makaronų duobę vaikams.
Šlapi spagečiai pasidaro labai sunkūs,
nenoriu mirtinai sutraiškyti vaiko.
- Taip. - Supranti? Kaip jums sekasi?
Mums - nuostabiai.
Pameni mano dukrą Savaną, kurios susilaukiau su buvusiu vyru Maiku?
Žinoma. Šiaip jau norėjau su tavim pasikalbėti, Savana.
Kodėl?
Per pokylį girdėjau, kad sakei,
jog nenori važiuoti į Prancūziją tik dėl to, kad ištraukei „Prancūzė“.
Paklausyk manęs, gerai?
Velniop tą Prancūziją. Gerai?
Atsiprašau už grubius žodžius.
Bet kaip žmogus, kurį vaikystėje spaudė
tapti ledo ritulio superžvaigžde,
aš, kaip Džordžijus, norėčiau žinoti, ką tu, kaip Savana, norėtum veikti.
Aš šiaip jau susidomėjau šachmatais.
Šachmatai! Taip, man patinka.
Bokštai, riteriai ir įsiklausymas į save.
Tai, Savana, yra molis, iš kurio nudrėbtos superžvaigždės.
Prašau, viena superžvaigždė paprotino kitą.
Džordžijau.
Tik norėjau pasakyti, kad girdėjau, jog Kesė tave atstūmė,
ir, jeigu ką,
ji turbūt vienintelė moteris visame pasaulyje,
kuri tau pasakytų „ne“.
Gal vienintelė moteris civilizacijos istorijoje.
Jei nori žvelgti taip toli.
- Einu kur nors kitur, mama. - Gerai, paskambink man.
Atleisk, Savanai vis dar nejauku, kai flirtuoju su išvaizdžiais vyrais,
kurie jai - ne tėvas, jos akivaizdoje.
Turbūt ji visai nenori patėvio.
Kas nutiko jums su Maikiu?
Jis iš dalies buvo niekšas.
Taip pat labai plaukuotas, man tai tiesiog nepatinka.
Mėgstu matyti vyro odą,
net ir galvos odą.
Plikiai man labai seksualūs.
Tavo labai įdomus požiūris, Natali.
Esu tikras, kad vieną dieną
plikį, kuriam pasiseks, paversi labai laimingu vyru.
- Pamatysime. Viso. - Viso.
Gerai, tik noriu perspėti,
- aš čia žiauriai kietas. - Gerai.
Visą laiką treniruojuosi su buteliais „Džonsono“ parduotuvėje.
ŽIEDŲ MĖTYMAS
- Taip! Matei? Matei. - Iš tikrųjų pataikei. Taip, jėga!
Dabar man nesmagu.
Ne, jau užtenkamai ilgai taip jautėmės, ir... Ačiū.
Žiūrėk, negali jaustis nesmagiai, nes dabar turi šitą.
Nerealu. Kaip tai veikia?
Tiesiog grįžtu čia vėliau ir priperku jų tiek, kad užtektų 30 metų?
Taip, nes žinai, kokio noriu vaikino?
Lygiai tokio pat kaip mano tėtis.
Maniau, kad ieškai tokio kaip mano brolis?
Šūdas. Gerai, tai mes jau apie tai juokaujam?
Juokams ribų nėra.
Gerai, bet rimtai nenoriu įžeisti savo tėvų,
bet jei būsiu su tuo, su kuo susipažinau mokykloje
po 30 metų,
aš tikrai nušoksiu nuo skardžio.
Tai tada nebebūsi su manim?
Po 30 metų?
Nežinau. Tu ketini būti su manim po 30 metų?
Tai mūsų pirmas tikras pasimatymas, taigi...
Žinau. Tiesiog tai gan rimti žodžiai pirmam pasimatymui.
Tu tvirtai žinai, kad tu nenori būti su manim.
Netvirtai. Niekas nieko tvirtai nežino.
Bet, taip, aš esu gan tikra, kad nenoriu praleisti likusio gyvenimo
- tik su vienu žmogumi. - Taip. Visiškai suprantu.
Tiesiog keista, kad po visko, ką patyrėme,
tu iškart tą išrėžei,
ir žinoti, kad tu jau su manim skiriesi,
maždaug, „Puiku. Tikrai neatrodo beprasmiška.“
Taigi...
Taigi, jei kažkas kada nors baigiasi, tai yra beprasmiška?
BEDFORDO BARAS
- Kas? - Atsiprašau.
Tu nieko prieš, jei neskubėtume?
Hana, aš jau daug metų taip toli nebuvau pažengęs.
- Galim judėti taip lėtai, kaip nori. - Gerai, puiku.
Gal kitą kartą užsiimkim tuo pas mane?
Gerai, pone, tu pats įėjai į mano miegamąjį.
Aš nežinojau, kad čia tavo miegamasis,
aišku?
Tiesiog tikiuosi, kad galėsime rasti tave apiplėšusius tipus.
Gerai, tiesą sakant, kaip man, čia labai daug daiktų.
- Rimtai? Nenori daugiau? - Ne, nekenčiu daiktų.
Tai tarsi pagirios po internato laikų.
Ten neleidžia turėti daug asmeninių daiktų, taigi...
Nežinojau, kad lankei internatą.
Nejaugi? Paprastai tai pirmas dalykas, kurį apie save papasakoju.
Nes dievinu, kai žmonės į mane žiūri taip, kaip tu dabar.
Ką? Kaip aš į tave žiūriu?
Lyg būčiau privilegijuota turtinga snobiška kalė ar panašiai.
Nemanau, kad esi privilegijuota.
Gerai, pasakiau ir dar kelis žodžius.
Gal būti internato mokine buvo tavo strėlė.
Kaip suprasti, „strėlė“?
Tai dalykas, kurį turi išgirst apie save, kad pasiektum kažką kita.
Dastis Habardas mano, kad tokia MORFO esmė.
Dabar jau klausaisi Dasčio Habardo?
Turiu galvoje, pažiūrėk į mane.
Net jei „Kunigo“ kortelė buvo skirta ne man, ji išgelbėjo man gyvybę.
Ji man suteikė tikslo pojūtį.
Privertė išlįsti iš kiauto ir leido judėti toliau taip,
kaip joks kitas atsitiktinis potencialas nebūtų privertęs.
Buvau vienas ir aš nieko neturėjau, o ta kortelė atvedė mane čia.
Ji mane atvedė...
pas tave.
Tiesa.
Kas?
Nieko.
- Nežinau. Tiesiog... - Ką aš pasakiau?
Man nelabai patinka, kaip tu perrašai savo istoriją.
Kaip suprasti?
Tu įtrauki mane į savo liūdną istoriją
- ir tikiesi, kad tavęs gailėsiuosi. - Ne.
Tu kalbi su žmogumi, kuris tikrai yra vienas
ir visada buvo vienas.
Ir sakai, kad tu nieko neturi, nors tai paprasčiausiai netiesa.
Tu turėjai draugų. Turėjai šeimą.
Ir net kai tą vakarą suradai kortelę,
tavo uošvis tave parėmė.
Todėl prašau, nereikia...
- Aš tau to nesakiau. - Ką?
Niekad neminėjau, kad buvau su uošviu.
Minėjai. Iš kur kitaip žinočiau?
Gerai, tai taip kvaila.
Kodėl dėl to pykstamės?
Paimsiu kibirą, nes aš...
Šiaip jau nepasitikiu ta lipnia juosta.
Ir mudu nusitašysime,
ir toliau glamžysimės kaip vidurinėje. Gerai?
Gerai.
Gerai. Nusipirkim 50 bilietų, ar...
Tiek turbūt per daug?
Labas. Kiek kainuoja kartą pasikelti apžvalgos ratu?
- Kiek? - Tiesiog pirk 50,
jei kartais vėl panorėčiau tave pagrobti.
Kodėl gi ne? Galit sau leisti.
Atsiprašau, ką? Galiu sau leisti?
Žinai, ką, nieko nesiruošiau sakyti,
bet dalyvavau tavo pobūvyje, o 100 dolerių daugumai žmonių yra daug,
tiksliau, „Karališkajai šeimai“ turbūt ne,
bet aš dabar uždirbu aštuonis dolerius už valandą.
Ir jei tavo mama pasakė tiesą, ir tu prasukai aferą...
Gerai, palauk...
- Ne. Tai gerai. - Ką?
Šiaip jau... Džiaugiuosi, kad pasakei.
Taigi, tavo potencialas „Detektyvė“?
Ne, „Tatuiruotoja“. Tatuiravau Dastį.
Ir puikiai padirbėjai, Lize.
Gerai, nes atrodo, kad viską išsiaiškinai.
Taip, nes mano didysis planas buvo išvilioti iš viso miesto
kelis tūkstančius dolerių,
po to apgaule priversti žmones patikėti, kad esu ypatinga,
ir tam sukurti aparatą, kuris mane pavadintų karališkos šeimos nare,
nors toks potencialas velniškai glumina...
- Ir kaip ten sakei, Dasti? - Yra visiškai nepasiekiamas.
Taip, visiškai nepasiekiamas.
Ir tam, kad priversčiau visus patikėti,
man tereikėjo pasitelkti kompiuterinės inžinerijos įgūdžius
ir kažkaip priversti aparatą tau ir tik tau
įteikti kortelę su užrašu „Tatuiruotoja“,
o tai, spėju, yra tavo gyvenimo svajonė, kurios niekam niekad nepasakojai?
Taip.
Kese, gal tiesiog nusipirkim bilietus ir eikim?
Gerai. Dėmesio! Prašau visų dėmesio! Čia aš, piktasis genijus,
išsiaiškinau visų šio miesto gyventojų slaptas viltis
ir panaudojau jas prieš jus.
Ir kodėl?
Tam, kad gaučiau du dolerius centais
ir parduočiau keletą sumautų marškinėlių, žinoma.
Turėtumėt nusilenkti.
- Kese! - Nes aš jūsų karalienė. Taip, aš...
- Ką? - Prašau, ne čia.
- Ne Dirfeste. - Gerai, taip,
nes gal nenorim, kad kas nors pamatytų, ką aš tau tuoj padarysiu.
Jokių liudytojų. Atsiprašau. Praleiskit rūmų dvariškes!
Sėkmės, širdele.
Aš tiesiog išmėginsiu mechaninį bulių.
DIRFESTO ŠIENO LABIRINTAS AR RASITE IŠĖJIMĄ?
Kese. Tiesiog užbaikim tai.
Tiesiog pasakyk, koks aš baisus žmogus, ir kaip tave nuskriaudžiau,
ir paversk save auka, kaip visada.
Dėl Dievo meilės, kas čia dabar?
- Apkabinimas. Tai vadinama apkabinimu. - Man jo nereikia.
Žinau. Tavęs nereikia apkabinti. Tau nereikia manęs.
Kese, nebūk tokia dramatiška.
Nebūnu dramatiška.
Aš tik noriu, kad žinotum, jog per dažnai mane skaudinai.
Prašyčiau. Abi visko prikalbėjome. Taip būna tarp motinų ir dukrų.
Puikiai žinai, kad, ką besakyčiau, aš tik ginu tave.
Jau gali mane paleisti.
Kese.
Gerai.
Tu buvai ten.
Tą naktį, kai griovy radau savo kortelę, buvai ten.
Kodėl nieko nepasakei, kai susitikome čia?
Iš pradžių tavęs neprisiminiau.
Nepamenu visų girtų šiknių, kuriuos išspiriu iš baro.
Ir apykaklė buvo nauja.
Tu buvai barmenė.
O tu buvai šiknius.
Gėrei ir šokai muštis su visais, kas į tave pažiūrėdavo.
Todėl ir išspyriau.
Po to atėjo tavo uošvis ir manęs atsiprašė,
pasakė, kad tu tik pravažiuoji pro miestelį ir negrįši.
Kad ką tik išbarstei žmonos pelenus ir esi kaip nesavas.
Jo dukters.
- Ką? - Pelenai buvo ir jo dukters.
Taip. Turiu galvoje,
neatrodė, kad galiu tiesiog apie tai užsiminti, supranti?
„Mažas pasaulis, bet buvau šalia blogiausią tavo gyvenimo naktį.“
- Bet tu ten dirbai. - Ir?
Aš tik važiavau pro šalį, bet tu ten dirbai,
tai reiškia, kad buvai kitame mieste, kuriame buvo MORFO.
Bet niekad apie tai neužsiminei.
Tai visos tos kalbos, „Man to daikto nereikia“
arba „po kelių mėnesių niekas apie tai nebekalbės“...
Gerai, tu niekam neprasitarei apie kortelę.
Pasilaikei tai sau.
Turėjau savų priežasčių.
Taip, aš irgi turiu savųjų.
Aš - žmogus, supranti?
Atrodo, kad nori tikėti, jog ta kortelė atvedė tave pas mane.
Tu manęs net nepažįsti, biče.
Nemanau, kad kas nors čia tave pažįsta, Hana.
Klausyk, neturiu tau atsakymų.
Turi liautis ieškojęs ženklų.
BARZDOTA PONIA
- Taip! Man pavyko. - Baik.
- Ne. Tu tokia maža. - Nemaža... Nesvarbu.
- Nori? - Taip.
Kas ten nutiko? Tu nužudei savo motiną?
Regis, mašinoje turiu kastuvą.
Aš ją tik apkabinau.
Kietai pavarei.
- Ar bent nori keltis apžvalgos ratu? - Taip. Taip, pasikelkim.
Žinai, neprivalai sutikti vien dėl to, kad aš noriu.
Šalta. Gali lyti. Mums gali sušlapti sėdynės.
Nežinau. Manau, išgyvensime.
Kaip, po šimts, iš čia išeiti? Vaikštau ratais.
Ar ne tokia esmė?
Niekam tikę. Niekam tikusi karta.
- Klausau? - Čia Izabelė Fonten?
Čia merė Fonten. Kas čia?
Čia dr. Vuds. Paskambinau ne laiku?
Net nežinau, kaip atsakyti į tą klausimą.
Ko norit?
Aš čia su ponu Džonsonu... Volteriu Džonsonu,
jam sutriko širdies veikla.
Kokia veikla? Ką tai reiškia?
Jį ištiko širdies smūgis.
Ar jam viskas gerai?
Taip. Jis truputį sutrikęs, bet kalbėjau su juo prieš kelias minutes.
Kodėl man tai pasakojate?
Ar tiesiog skambinat visiems miestiečiams pranešti naujieną?
Ne. Aš labai atsiprašau.
Sunku su juo aiškiai susikalbėti,
bet pamaniau, kad jūs - jo žmona.
Pamanėt, kad galiu būti jo žmona? Širdele, aš lesbietė.
Kodėl išvis taip pagalvojot?
Jis nurodė jus kaip kontaktą nelaimės atveju.
Štai iš kur gavau jūsų numerį.
Jis daugiau nieko neturi?
Turbūt ne.
Jūs dar čia?
Galiu su juo pasikalbėti?
Dabar jis ilsisi.
Kur jis? Kur... Jis ligoninėje?
Taip, bet jį ką tik atvežė, todėl...
Pasakykit jam, kad atvažiuoju.
Gerai.
O šūdas!
Po perkūnais. O Dieve.
CHEMINIS VALIMAS
Šūdas, vaikeli. Kas čia buvo?
Dasti, ar čia tavo darbas?
Ar išjungiau elektrą visame mieste,
kad kelias minutes pabūčiau vienas su žmona apžvalgos rato viršuj?
Ne. Bet gaila, kad taip nesugalvojau.
Gerai. Ar mes čia saugūs?
Taip, mums viskas gerai. Mums viskas gerai.
Mes tik sėdim metalinėje dėžutėje, kybančioje ore
per galimai prasidėjusią audrą su žaibais.
- Alio? - Mielasis.
- Gerai. - Tai nebuvo idealu, tiesa? Gerai.
- Dasti, būk atsargus. - Man viskas gerai.
Ar kas nors gali pajudinti šitą daiktą? Gal yra svirtelė ar panašiai?
NESIŪBUOTI SĖDYNIŲ
Labas, Dasti.
Sveikutis.
- Kas ten? - Niekas.
Tik draugas.
Dingo elektra? Mes mylėjomės.
Besisukančiame apžvalgos rate?
Jėzau Marija, Havaja.
Gal kas nors galėtų mums padėti?
Dasti, ten tu?
Džordžijau.
- Dė, aš ten užlipsiu! - Džordžijau, ne! Per daug pavojinga!
Dė, ateinu pas tave dabar.
Tik reikia rasti ką nors, ant ko pasilipti.
- Gali pasinaudot mano bokšteliu. - Gerai, ačiū, pone.
Nemanau, kad bokštelis čia kuo nors padės.
Ne, dirbu elektros įmonėje,
ir mano furgone... Ten yra bokštelis. Kranas.
Kaip platforma vyšnioms skinti.
Brolau, nori pasakyti, kad turi vyšnių skintuvą?
- Aš tai vadinu vyšnių skintuvu. - Vyšnių skintuvas.
Imk mano raktelius.
Gerai. Prastai švystelėjai, seni. Prastai numetei. Be to, tamsu.
- Antraip būčiau pagavęs. - Džordžijau, gali tiesiog eiti?
- Taip. - Ačiū.
- Gerai jautiesi? - Tikiuosi, Trinai viskas gerai.
Taip. Mačiau ją su Džeikobu.
Dieve, ji atrodė tokia laiminga. Abu taip atrodė. Ir tokie suknistai jauni.
- O Dieve. - Jie kūdikėliai.
Turiu galvoje, tiesiogine prasme, gražučiai, mažučiai kūdikėliai.
Neprisimenu, kad kada nors būčiau jautęsis toks jaunas.
Turiu galvoje, net tada, kai buvom tokie jauni.
Priėmėm sprendimus, paveiksiančius visą likusį gyvenimą.
Taip, mes tokie buvom.
Nežinau, Kese,
ką reiškia, jei mūsų strėlės rodo į priešingas puses.
Nežinau.
Ir jei mano potencialas susijęs su tuo, kai paskutinį kartą buvom išsiskyrę,
gal...
gal reiktų pažiūrėti, kaip jaustumėmės kuriam laikui išsiskyrę.
Turiu galvoje, gal tavo potencialas visiškai nepasiekiamas tik tol,
kol esi su manimi.
Bet ar neatrodo, kad turėtume tai išsiaiškinti?
Žinojai, kad pufinai - monogamiški?
O tu žinojai, kad pufinai - monogamiški?
Buvo parašyta kažkurioje knygoje, kurią man dovanojai,
įdėjęs į kalėdinę kojinę.
Ten rašė, kad patinas pufinas ir patelė
aštuoniems mėnesiams leidžiasi į skirtingas keliones.
Tiesiog būna atskirai.
Bet kažkaip jie visada sugrįžta vienas pas kitą.
Bet mes ne pufinai.
- Aš nebijau. - Tikrai?
Visai. Taip.
Nes čia medis. O žaibas netrenkia į medieną, todėl...
Be to, dingo elektra,
mes galim glamžytis viešai, ir niekas į mus kreivai nežiūrės.
Arba galiu pasinaudoti šia proga slapčia išsmukti ir tave palikti,
nes mes išsiskirsime.
Gerai, tai mes jau apie tai juokaujame?
Juokams ribų nėra.
Taip. Aš ir taip jau praleidau su tavim daugiau laiko, nei tikėjausi.
Todėl, sakyčiau, man tai gan didelis pasiekimas.
Apskritai paėmus.
Tai kada glamžysimės?
Dabar.
Džeikobai!
Trina!
Džeikobai!
Alio? Padėkit man!
- Kas čia? Ar ten kažkas yra? - Čia merė Fonten!
Mere Fonten, jums viskas gerai?
Ne! Beveik neįžiūriu sumautų rankų priešais veidą,
o suknistą kelį vėl ėmė gelti.
Gerai. Nepulkit į paniką.
- Kas čia? - Bo.
Kas tas Bo?
Tas, kuris jus iš čia ištrauks.
DIRFILDO ELEKTRA
Gerai, pirmiausia nukelsiu Dė, nes atrodo, kad jis labiau bijo.
Nebijau labiau.
Tiesiog paimk Kesę. Imk Kesę.
- Gerai, Kese. Laikau tave. Laikau, Kese. - Gerai.
- Laikau tave. - Nejudėk.
- Mes tave laikom. Štai taip. - Puiku, Kese. Puiku.
- Dasti, laikai mane? - Aš tave laikau.
- Taip. Gerai, mieloji. - Gerai.
Leidžiu jus žemyn.
O Dieve, Džordžijau! Tai buvo nuostabu. Mes išgelbėjom miestą.
Nete. Pameni, sakei, kad Savana nenori patėvio?
Taip.
O kaip dėl Džordžijaus vietoj tėvo?
- Izi, jūs dar ten? - Taip?
Taip! Kur taip ilgai užtrukai?
Atsiprašau. Krepšių tikrinimo punkte privertė palikti šį daiktą.
- Kokį daiktą? - Šitą.
O Dieve.
Ačiū.
Dabar jūs saugi, Izi.
Ką tu darai? Galiu pati paeiti.
Mieliau jus paneščiau, ponia.
Tada nešk.
Pradeda lyti.
KOLTONAS
SVEIKI ATVYKĘ Į DIRFILDĄ MIESTO RIBA
Kur jūs? Mes einame pro „Brangiąją Izi“.
Palaukit, matau jus.
- Aš jūsų nematau. - Mama! Tėti!
Štai kur ji.
- Tu sveika? - Taip.
Tikrai?
Kas nutiko Bo?
Nežinau. Mes išsiskyrėme. Jums viskas gerai?
- Taip, mums viskas gerai. - Taip.
Mūsų vos nenukratė elektra,
- bet viskas gerai. - Taip.
Kas ten?
Kas ten parašyta?
„Pasiruošę kitam etapui?“
Taip jis dar nėra daręs.
PAGAL M. O. VOLŠO KNYGĄ
Išvertė Sandra Siaurodinė