GIORGIOVA NEJVĚTŠÍ PORCE TĚSTOVIN NA SVĚTĚ!
VÍTÁME VÁS NA 150. DEERFESTU
VELKÝ POPRASK NA MALÉM MĚSTĚ
Tati, to bude jak s papuchalky? Dáš ho mámě každý rok?
Trvalo mu, než ho pro mě vyhrál.
Ten kluk říkal, že mám super techniku.
Papuchalci?
Tak jo. Jednoho chladného říjnového večera před 23 lety
šla slečna Cassandra Hubbardová na první rande
s jistým Dustardem Johnem Hubbardem...
Vy jste Dustard Hubbard?
Stačí pan Hubbard.
Dustard chtěl jít trefovat balonky, aby vyhrál plyšového papuchalka, protože...
Cass se líbil.
Ano, a tak se do toho pustil. Házel jednu šipku za druhou,
a netrefil ani jeden balonek.
Ty atrakce jsou podvod.
Pozdě večer se tam táta ale vrátil, podplatil kluka, co tam obsluhoval,
vzal si ty papuchalky všechny a od té doby je mámě každý rok dával k narozeninám.
Byl si jistý, že spolu zůstanou napořád.
To je hezký. Ale to nejlepší jsi neřekla, Trino.
Ten večer jsem obsluhoval ruské kolo
a tvůj táta mi dal 20 dolarů, abych ho s nima nahoře zastavil,
aby s Cass mohl být o chvilku dýl.
Takový menší únos.
Zní to tak.
Tenkrát se říkalo romantika.
Já zapomněl, že jsem podplatil tebe.
No, asi jsem na tebe moc nezapůsobil.
Děcka, nechcete na toho elektrického býka?
Teď tam není fronta.
Ty chceš jít znovu?
Ne. I když bych mohl, abych si z lidí vystřelil.
Čím jako?
Chápete, všichni si myslí, jak jsem posedlej kovboji,
tak si to můžu užít.
- Ze srandy. - Já s váma půjdu, pane Kovacu.
- Tak jo, parde. - Bomba.
- Jdem na to. - Hyje.
- Juchú. - Do toho.
Užij si to, kamaráde.
Ze střední si o něm nepamatuju vůbec nic.
Jenom to, jak se poblil na výletě.
Já si to pamatuju úplně jinak.
- A kde se poblil? - Myslím to s papuchalky.
Neřekla jsem, že se mi líbí.
Já myslím, že jo, Cass.
Ne. Ty ses zeptal: „Nejsou ti papuchalci roztomilí?“ A já řekla, že jo.
Chtěla jsem se ti líbit.
Tak to nebylo nutné. Líbila ses mi od samého začátku.
Jo, míchejte dál, kluci, ať ty nudle neztuhnou.
Nezapomeňte, je to mi famiglia, ne mi „ztuhlília“.
- Giorgio! Jak se máš? - Ahoj, co ty, Nat?
Já parádně, díky. Je to v pohodě. Jen mi dělá starost ta bouřka.
Dělám těstovinovou jámu pro děcka.
Když ty špagety zmoknou, budou moc těžké.
Nechtěl bych nějaké dítě rozmačkat.
- Jo. - Rozumíš. Co vy?
My se máme báječně.
Pamatuješ si moji Savannah, kterou mám se svým ex?
No jasně. Chtěl jsem s tebou mluvit, Savannah.
Kvůli čemu?
Na plese jsem slyšel, že nechceš jet do Francie, protože ti vyšla „Francouzka“.
Tak mě dobře poslouchej.
Na Francii se vyprdni. Jo?
Promiňte mi ten výraz.
V mládí mě naši nutili stát se hokejovou superstar,
a tak by mě, Giorgia, zajímalo, co bys ty, Savannah, chtěla dělat.
No, začala jsem hrát šachy.
Šach! Ach! Úžasný.
Věže, střelci a hlas srdce.
Díky tomu, Savannah, se člověk stane superstar.
Tak jsi to slyšela. Jedna superstar promluvila k druhé.
Giorgio.
Víš, doslechla jsem se, že tě Cass odpálkovala, jaks jí dělal návrhy,
a musím říct,
že je to asi jediná ženská na světě, která by tě odmítla.
Možná jediná ženská v dějinách lidstva.
Když to vezmu od začátku.
- Půjdu jinam, mami. - Dobře, zavolej, kdyby něco.
Promiň, Savannah je nepříjemné, když flirtuju s pohlednýma chlapama,
a ne s jejím tátou.
Asi nevlastního tátu fakt nechce.
Co se mezi tebou a Mikeym stalo?
Byl to debil.
A taky byl hrozně chlupatej a to se mi nelíbí.
Mám na chlapech ráda, když mají holou kůži.
Klidně i na lebce.
Plešatí chlapi jsou podle mě hrozně sexy.
Tak to máš moc zajímavý pohled na věc, Natalie.
Jednou s tebou
nějaký plešoun určitě bude moc šťastný.
- Uvidíme. Ahoj. - Ahoj.
- Musím tě varovat, že mi to fakt jde. - Dobře.
U Johnsona to na lahvích trénuju pořád.
HOD KROUŽKEM
- Jo! Vidělas to? - Tys to fakt dal! Jo!
Teď mám blbý pocit.
Ne, blbých pocitů už bylo dost a... Děkuju.
Hele. Nemůžeš se cítit blbě, protože máš tohle.
Hustý. Co teď? Pak se sem vrátím a koupím je na 30 let dopředu?
Jo, protože víš, co fakt chci?
Aby můj kluk byl jak můj táta.
Já myslel, že spíš jak můj brácha.
Ty jo. Už si z toho můžeme dělat srandu?
To můžeme vždycky.
Jo, ale teď vážně, nic proti našim,
ale jestli za 30 let pořád ještě budu s někým ze střední,
tak přísahám, že skočím z útesu.
Takže se mnou nebudeš?
Jakože za 30 let?
Já nevím, ty se mnou za 30 let ještě plánuješ být?
Tohle je naše první opravdový rande, takže...
Na prvním rande to zní dost drsně.
Jsi si jistá, že se mnou nechceš být.
Jistá si nejsem. Jistý není nic.
Ale jo, jsem si celkem jistá, že do konce života nechci být
- s jediným člověkem. - Jo. To chápu.
Ale po všem, čím jsme si prošli, je divný...
to takhle na rovinu říct. Že už víš, že se se mnou rozejdeš.
To jsme tady asi dost zbytečně.
Tak...
Takže když má něco jednou skončit, je to zbytečný?
- Co? - Promiň.
Můžeme prosím zpomalit?
Hano, tolik jsem toho nedělal už roky.
- Takže klidně zpomalíme, jak budeš chtít. - Super.
Příště to můžeme zkusit u mě.
Víš ty co, já tě k sobě do ložnice nezvala.
Já nevěděl, kam jdu, jasný?
Snad najdeme ty, co tě vykradli.
Podle mě těch věcí mám až moc.
- Vážně? Nechceš toho víc? - Ne. Věci nesnáším.
To je pozůstatek z internátní školy.
- Tam toho moc mít nemůžeš. - Tys chodila na internátní školu?
Ty to nevíš? Vykládám to lidem na potkání.
Protože zbožňuju, když na mě koukají tak jako teď ty.
Jak se na tebe dívám?
Jako bych byla privilegovanej bohatej snob.
Privilegovaná podle mě nejsi.
Těch slov tam bylo trochu víc.
Třeba ta internátní škola byla jenom tvoje směrovka.
Jak jako směrovka?
Něco, co ses o sobě potřebovala dozvědět, aby ses posunula dál.
Tak podle Dustyho Hubbarda funguje MORPHO.
Ty teď dáš na Dustyho Hubbarda?
Však se podívej třeba na mě.
I kdyby ta kartička s nápisem „kněz“ nebyla pro mě, zachránila mi život.
Dala mému životu smysl.
Díky ní jsem se víc otevřel světu a posunul jsem se dál,
což by se mi s nějakým náhodným potenciálem nestalo.
Byl jsem sám, nikoho jsem neměl a ta kartička mě zavedla sem.
Zavedla mě...
k tobě.
Aha.
Co je?
Nic.
- Nevím, jenom... - Co jsem řekl?
Nelíbí se mi, jak si to vyprávění přibarvuješ.
Jak to myslíš?
Zatahuješ mě do svého smutného příběhu
- a čekáš ode mě lítost. - Ne.
Jenže mluvíš s někým, kdo je doopravdy a odjakživa sám.
A říkáš, že nikoho nemáš, ale to není pravda.
Měl jsi přátele. Rodinu.
I tehdy, když jsi našel tu kartičku, byl s tebou tvůj tchán.
Tak prosím tě...
- To jsem ti neřekl. - Cože?
O svém tchánovi jsem ti neřekl.
Ale řekl. Jak bych se to jinak dozvěděla?
Tak jo, to je hloupost.
Proč se kvůli tomu hádáme?
Jdu pro kbelík, protože té lepicí pásce nevěřím.
Pak se spolu opijem
a budeme se dál muchlat jak středoškoláci. Jo?
Tak jo.
Vezmeme si rovnou 50 lístků nebo... To je asi moc, že?
Zdravím. Kolik stojí jedna jízda na ruském kole?
- Kolik? - Vezmi těch 50,
kdybych tě zase chtěl unést.
Proč ne, můžete si to dovolit.
Prosím? Že si to můžu dovolit?
Nechtěla jsem nic říkat,
ale byla jsem na vašem plese a 100 dolarů je pro lidi hodně.
Pro „elitu“ asi ne, ale já za tohle mám osm dolarů za hodinu.
Jestli jste podvodnice, jak říkala vaše matka...
Tak moment.
- Ne. To je dobrý. - Cože?
Jsem ráda, že to říkáte.
Vyšel vám potenciál „detektiv“?
Ne, „tatérka“. Tetovala jsem Dustyho.
A moc se to povedlo, Liz.
Aha, protože mi přišlo, že je vám všechno jasné.
Měla jsem v plánu okrást celé město
o pár tisíc dolarů a všechny přesvědčit, že jsem výjimečná,
tím, že postavím stroj, který řekne, že patřím k elitě,
což je zatraceně matoucí potenciál a...
- Jak jsi to říkal? - Je nedosažitelný.
Jo, nedosažitelný.
A aby tomu všichni uvěřili, stačilo jenom použít všechny mé počítačové dovednosti
a nějak ten stroj donutit, aby konkrétně vám, nikomu jinému,
dal kartičku s nápisem „tatérka“,
což je určitě váš celoživotní sen, o kterém jste nikomu neřekla.
Jo.
Cass, koupíme ty lísky a půjdeme.
No jo. Haló! Poslouchejte mě, všichni! Jsem zlý génius,
který odhalil tajná přání a sny všech obyvatel města
a použil to proti vám.
A proč?
Přece abych dostala dva dolary z prodeje nějakých podělaných mikin. Ne asi!
Klaňte se mi.
- Cass! - Jsem vaše královna. Jo, jsem...
- Co je? - Tady ne.
- Na Deerfestu ne. - No jo.
Nechceme, aby někdo viděl, co ti udělám.
Beze svědků. S dovolením. Prochází královna!
Hodně štěstí, lásko.
Já zatím vyzkouším toho elektrického býka.
BLUDIŠTĚ NAJDETE CESTU VEN?
Cass. Honem, ať to máme za sebou.
Řekni mi, jakej jsem hroznej člověk a jak moc jsem ti ukřivdila,
a udělej ze sebe oběť jako vždycky.
Co to má znamenat?
- To je objetí. Říká se tomu objetí. - To já nepotřebuju.
Já vím. Nepotřebuješ objetí. Nepotřebuješ mě.
Nedělej z toho drama.
Nedělám.
Jenom ti chci říct, že už jsi mi ublížila až moc.
Ale no tak. Vinu neseme obě. Tak už to mezi matkami a dcerami bývá.
Moc dobře víš, že ať řeknu cokoliv, chci tě tím ochránit.
Už mě můžeš pustit.
Cass.
Dobře.
Tys tam byla.
Když jsem tenkrát našel tu kartičku.
Proč jsi tehdy nic neřekla?
Nepamatovala jsem si tě.
Nepamatuju si všechny ožraly, co vykopnu z baru.
A zmátl mě ten límeček.
Tys byla ta barmanka.
A ty ten ožrala.
Opíjel ses a rval ses s každým, kdo se na tebe podíval.
Proto jsem tě vykopla.
Pak se mi za tebe přišel omluvit tvůj tchán
a říkal, že tím městem jenom projíždíte a že už se tam nevrátíte.
Že jsi rovna rozprášil popel své ženy a nejsi na tom nejlíp.
Jeho dcery.
- Co? - Byla to jeho dcera.
Jo, tak mi přišlo, že bych o tom asi neměla začínat.
„Svět je malej. Viděla jsem tě v nejhorší večer tvého života.“
- Ale pracovala jsi tam. - No a?
Já jsem jen projížděl, ale tys tam pracovala,
takže už jsi v jednom městě s automatem byla.
A nezmínila ses o tom.
Vykládala jsi, že nic takového nepotřebuješ,
že to za pár měsíců nikoho nebude zajímat...
Tys o své kartičce taky nikomu neřekl. Nechal sis to pro sebe.
Měl jsem pro to důvod.
Já ho mám taky.
Jsem jenom člověk, víš?
Chceš věřit, že tě ta kartička zavedla ke mně,
ale vždyť mě vůbec neznáš, člověče.
Myslím, že tě tady nezná nikdo, Hano.
Hele, já pro tebe žádné odpovědi nemám.
Přestaň ve všem hledat znamení.
- Jo! Dala jsem to. - To snad ne.
- Vždyť jsi tak malá. - Ne... No jo.
- Chceš? - Jo.
- Čau. - Čau.
Co se stalo? Tys svou matku zavraždila?
Mám v autě lopatu.
Jenom jsem ji objala.
Ty jo, to je kruťácký.
- Chceš vůbec na to ruské kolo? - Jo. Pojďme.
Nemusíš souhlasit jenom proto, že tam chci já.
Je zima. Možná bude pršet a budeme sedět v louži.
Podle mě to přežijeme.
Hej, kudy se dostanu ven? Chodím v kruzích.
O to jde.
To je marný. Marná generace.
- Haló? - Mluvím s Isabelle Fontaineovou?
Tady starostka Fontaineová. Kdo volá?
Doktorka Woodsová. Neruším?
Já ani nevím, jak na to odpovědět. Co potřebujete?
Jsem tu s panem Walterem Johnsonem, měl srdeční příhodu.
Co to je? Co to znamená?
Měl infarkt.
A je v pořádku?
Ano. Je trochu zmatený, ale před chvílí jsem s ním mluvila.
Proč mi to říkáte?
Oznamujete to takhle všem Deerfielďanům?
To ne. Omlouvám se.
Těžko se s ním komunikuje, ale myslela jsem, že jste jeho žena.
Jeho žena? Milá zlatá, já jsem lesba.
Jak vás to napadlo?
Má vás uloženou jako nouzový kontakt.
Tak jsem zjistila vaše číslo.
On nikoho jiného nemá?
Asi ne.
Jste tam ještě?
Dáte mi ho?
Teď odpočívá.
A kde je? Je v nemocnici?
Ano, ale teď ho přivezli...
Řekněte mu, že přijedu.
Dobře.
Do prdele!
Ty vole. Panebože.
Do prkýnka. Co to bylo?
Dusty, to ty?
Jestli jsem vypnul proud v celém městě,
abych byl chvilku sám se svou ženou na ruském kole?
Ne. Ale škoda, že mě to nenapadlo.
Jasně. Je to tady bezpečné?
Jo, nic se nám nestane.
Sedíme ve vysoko zavěšené kovové krabici
uprostřed hrozící bouřky s blesky.
- Haló? - Zlato.
- Dobře. - To nebylo ideální. Tak jo.
- Dusty, opatrně. - V pohodě. Haló!
Můžete s tím pohnout? Není tam nějaká páka?
NEHOUPAT, PROSÍM
Ahoj, Dusty.
Ahoj, člověče.
- Kdo to je? - Ále, nikdo. Jenom jeden kámoš.
Vypadl proud? My jsme to zrovna dělali.
V točícím se ruském kole?
Prokrista, Havaj.
Můžete nám někdo pomoct, prosím?
Dusty, to jsi ty?
Giorgio.
- Déčko, vylezu nahoru! - Giorgio, ne! Je to nebezpečné!
Déčko, jdu pro vás!
Jenom musím najít něco vysokýho.
- Vezměte moje auto s košem. - Díky, pane,
ale auto s košem v kufru asi nepomůže.
Ne, já pracuju v elektrárně a mám na autě koš. Je to jeřáb.
Aha, plošina!
To jste měl říct, že máte plošinu.
- Říkám tomu plošina. - Jo.
Tady jsou klíčky.
To byl špatnej hod, chlape. Špatnej. A navíc je tma.
- Jinak bych je chytil. - Tak už běž.
- Jo. - Díky.
- V pohodě? - Snad je v pohodě Trina.
Jo. Viděl jsem ji předtím s Jacobem.
Vypadala hrozně šťastně. Oba dva. A vypadají strašně mladě.
- Bože. - Jsou to mimina.
Mimina se slaďoučkou miminkovskou tvářičkou.
Nikdy jsem se takhle mladě necítil.
Ani když jsme tak mladí byli.
A dělali rozhodnutí, co ovlivnila náš život.
No jo. Bylo to tak.
Já nevím, Cass,
co bude, pokud naše směrovky ukazují každá jiným směrem. Nevím.
A jestli můj potenciál souvisí s tím, jak jsme naposled byli každý sám, tak...
Možná bychom měli na chvilku zkusit být každý sám.
Třeba je ten tvůj potenciál nedosažitelný, jen když jsi se mnou.
Nemáš pocit, že bychom to měli zjistit?
Papuchalci jsou monogamní, víš?
Ty jsi to věděla?
Bylo to v nějaké knížce, cos mi dal k Vánocům.
Psalo se tam, že sameček a samička
si asi osm měsíců v roce dělají každý svoje.
Nejsou spolu.
Ale nějak si vždycky najdou cestu zpátky k sobě.
Ale my nejsme papuchalci.
- Já se nebojím. - Ne?
Vůbec.
Tohle je ze dřeva a blesky dřevo nesnáší, takže...
A když nejde proud, můžeme se líbat a nikdo nebude blbě koukat.
Nebo můžu využít příležitost, odplížit se a utéct.
Když se stejně rozejdeme.
Ty jo. I z toho si můžeme dělat srandu?
To můžeme vždycky.
No, nečekal jsem, že s tebou vůbec někdy budu moct strávit tolik času.
Takže já jsem spokojenej.
Celkově vzato.
A kdy bude to líbání?
Teď.
Jacobe!
Trino!
Jacobe!
Haló! Pomozte mi!
- Kdo je to? Někdo tam je? - Starostka Fontaineová!
Jste v pořádku?
Ne! Nevidím si ani na pitomý ruce
a zase mě začíná bolet to zpropadený koleno.
Tak jo. Nepanikařte.
- Kdo jste? - Beau.
Kdo?
Ten, co vás dostane ven.
- Ahoj. - Ahoj.
Fajn, nejdřív vezmu Déčko, vypadá vyděšeněji.
Já nejsem víc vyděšenej.
Vezmi Cass.
- Tak jo, Cassie. Držím tě, Cass. - Dobře.
- Já tě držím. - Drž.
- Držíme tě oba. - Hezky, Cassie.
- Dusty, držíš? - Mám tě.
- Dobrý, zlato. - Jo.
Sjedu s váma dolů.
Panebože, Giorgio! To bylo úžasné, zachránili jsme celé město!
Natalie. Víš, jaks říkala, že Savannah nechce nevlastního tátu?
No?
A co nevlastního Giorgia?
- Izzy, jste tam? - No?
Ano! Proč to tak trvalo?
Promiňte, musel jsem ji nechat u vstupu.
- Co? - Tohle.
Ach bože.
Děkuju.
Už jste v bezpečí.
Co to děláte? Půjdu po svých.
Radši vás ponesu.
Tak honem.
Začíná pršet.
VÍTÁ VÁS DEERFIELD
Hej, kde jste? My u Izzyiných jelenů.
Vidím vás.
- Já vás ne. - Mami! Tati!
Tam je. Ahoj!
- Dobrý? - Jo.
Jo?
Kde je Beau?
Nevím. Rozdělili jsme se. Vy jste v pohodě?
- Jo, jsme. - Jo.
- Málem nás zabil blesk, ale v pohodě. - Jo.
Co je to?
Co se tam píše?
„Jste připraveni na další fázi?“
To ještě nikdy neudělal.
PODLE ROMÁNU OD M. O. WALSHE
Překlad titulků: Kristina Himmerová