Jeg må ta dobbelt betalt for det.
Hvis du har med verktøy, blir det tre ganger så mye.
Dette bør dekke det og mer. Takk for turen, Ossie.
Chad, Jo. Dere ser godt ut.
Jeg antar at hun venter meg.
Bernard.
Camille.
Hva vil du?
Bernard Holland. Hvorfor er du her?
Jeg vet at medisinen er i vannet og at dere har Juliette.
Jeg vil be dere slippe henne ut.
Og å slutte å ha vitamin D+ i vannet.
Hvorfor?
Til gjengjeld skal jeg la deg få styre historien, noe du trenger nå.
Ryktene spres fra mekanisk om at du har hjernevasket Juliette.
Jeg kan redde deg fra et opprør.
Er det sant?
Sinnsstemningen er langt lavere enn under borgermester Jahns.
Også lavere enn under Mr. Holland.
Folk blir lett manipulert.
Alt de trenger er noen verre, og jeg kan være den personen.
Si at jeg drepte Meadows.
Du kan også si at jeg beordret drapet på Jahns og Marnes,
og at jeg løy om at Juliette ville ut.
Du kan skylde på meg for uroen de siste månedene.
- Det ville ikke vært en løgn. - Jeg fulgte ordrer, som du gjør nå.
Og hva skjer så?
Du kan rehabilitere meg for å vise hvor barmhjertig du er.
Mer enn jeg var.
Så lever jeg mine siste dager i fred og ro.
Vær så god. Gjør beregningene.
Resultatet blir det samme.
Men dersom vi presenterer handlingene slik du foreslår,
sender deg ut for å vaske,
men beholder planen med Juliette Nichols og vitamin D+,
vil det være gunstig for siloen.
Det kan ikke stemme. Det er noe du overser.
Folk ønsker å høre om frelse.
Frelse er noe alle de store mytene, de store religionene, har til felles.
Du har feilbedømt. Du har heller ingenting å forhandle med.
Du er alt i forvaring, og du er upopulær hos hele 89 % av folket.
Skal du ta alt fra meg? Jeg ga mitt liv for deg.
- Farvel, Bernard. - Du er visst ikke allvitende allikevel.
Da ville du ikke ført oss hit.
Du ville ikke trenge å slette alles minner og drepe så mange.
- Du vet ikke mer enn jeg gjør. - Farvel, Bernard.
Gikk det som forventet?
Ja.
Det har vært den samme stemmen hele tiden.
Men jeg har aldri hørt den avslutte en samtale slik. Har du?
- Nei, men jeg provoserer den heller ikke. - Nettopp.
Den ville slutte å snakke fordi den var irritert, frustrert, sint.
Det ligner da ingen maskin, eller hva tenker du?
En gang for ikke så lenge siden… Det var merkelig.
Den trøstet meg.
- Og du lurte på om den var et menneske. - Hvordan er det mulig?
Noen hvis stemme aldri har endret seg, som alltid er tilgjengelig.
Samme stemme. Kanskje ikke samme person.
Jeg vet noe om personer.
De kan bekjempes.
BASERT PÅ BOKSERIEN SILO AV HUGH HOWEY
God morgen, borgere. Jeg har en viktig nyhet.
Tidligere borgermester og IT-sjef, Bernard Holland, er funnet i live.
Han sendes ut for å vaske klokken 12 i dag for sine forbrytelser mot siloen.
Dere kan se dette i nærmeste kafeteria.
Vær høflige og rolige i trappene. Takk.
Sheriff!
- Hørte du det? - Ja.
- Jeg kan ikke bli. - Bare fem minutter.
- Jerry til sheriffen. - Ikke svar. Ikke ennå.
Døren ble forsterket.
Du kan like så godt spare på kreftene.
Men om vi treffer skjøtene samtidig, så kanskje vi kan gjøre hengslene svake.
Selv om du kommer deg ut, så er det fullt av raidere.
OK. Skal vi gi oss?
Den eneste måten vi kan endre noe
er om kona mi slutter å ta imot ordrer fra skjermen.
Jeg vet ikke hvem hun er nå.
Vi har mye å fortelle, og det vil vi, men du har dårlig tid.
Jeg begynner med hvor vi er nå.
Bernard tilbød seg å vaske for å skape en distraksjon.
- Hvorfor? - Jeg kommer til det.
Knox sier vi bare kan gjøre det vi trenger å gjøre
om vi bruker noe som du har oppdaget.
- Har du sagt det? - Nei.
- Ikke engang kona mi sa noe. - Ikke min avgjørelse.
Jeg sa ikke noe til Shirl. Det er…
Det er et så stort brudd på Pakten.
Det må være du som viser dem det.
Hva skal jeg gjøre?
Først må vi inn til vannfiltreringen på 55.
- Nichols. Opp. - Hun er fremdeles borgermester.
Det går bra.
Stopp. Hender.
Fortsett. Vi har alt sett den.
Hva faen?
Jeg hører du ikke drikker stort, så jeg fikk disse fra kontoret ditt.
- Du har nok ikke noe imot det. - Nei.
Så…
Litt vann?
Hvorfor er jeg her?
Sett deg.
Fortalte vennene dine hva som skjedde under opprøret?
- Det viktigste. - Sa de at Bernard prøvde å sulte dem ut?
At han stoppet all matlevering til dypet? Fikk noen på kjøkkenet til å forgifte mat?
Jeg hjalp opprørerne å flytte barrikaden så de skulle få en gård.
Vennene dine ville vært døde, og opprøret ville vært over, om det ikke var for meg.
Og de vant kun fordi Robert og jeg fikk støtte av sheriffens betjenter.
Du hadde nok dine grunner.
Vi kunne ikke stole på Bernard.
Jeg gikk imot mine ordrer, mot Pakten, for å gjøre det rette.
Jeg vet at Bernard ikke døde.
Vi har ham nå.
Han skal ut for å vaske. Du vil overse det.
Han kom frivillig. Jeg antar at han gjemte seg hos vennene dine.
- Vil du at jeg skal bekrefte det? - Nei.
Nei, jeg fikk deg hit fordi jeg vil at vi skal samarbeide.
Jeg tror jeg tar en sånn nå.
Det som skjer med vannet er et drastisk skritt å ta,
men jeg har ikke noe valg nå. Folk vet for mye.
De har begynt å stille spørsmål, i stor grad takket være deg.
Spørsmål som kan og vil få oss drept.
- Faen heller. Liker folk det? - Man bryr seg ikke etter et halvt glass.
Du har medisiner i vannet. Vet du hva det vil føre til…
Det blir nok like vanskelig som for 140 år siden.
Det å glemme er ikke vanskelig. Men konsekvensene er det.
Hundrevis som hoppet over rekkverket.
Barn som sultet i hjel fordi foreldrene glemte å mate dem.
Jeg vet det. Og derfor trenger jeg deg og en person fra hver avdeling.
Wow.
Fordi du trenger oss til å lære opp folk til å fungere som et samfunn igjen.
Og så?
Så må du og de andre representantene også glemme.
Jaså? Men ikke du?
Noen må sørge for at overgangen går bra.
- Ja, og det må jo være deg, Camille. - Faen ta deg.
Jeg vil ha mine minner, men de vil jeg ha alene.
Hver dag… Se på meg. Hver dag, til alt er på plass igjen,
må jeg minne sønnen min på hvem jeg er
og håpe at han tror meg.
Eller at det er nok igjen av ham til å huske.
Emerson til Camille.
- Ja. Hva er det? - Mange er på vei opp.
Vi forventet det. Alle vil se Bernard Holland dø.
Nei, det er noe annet.
Et par hundre følger de to fra mekanisk som ledet opprøret.
Og enda en gruppe står stille på 55.
- Ikke slipp dem inn til vannfiltreringen. - Mottatt.
Slipp oss fram! Slipp oss fram!
Slipp oss fram!
Hei!
Du vet hva som er i vannet. Flytt deg, så slipper dere å ende på sykestuen.
Dra hjem.
Kødder du det til, kaster jeg alle vennene dine over rekkverket.
De vil slette hukommelsen vår. Det gjelder deg også.
Gjør klar våpnene!
Hei! Vi gjør det en annen dag. Vi har vist hva vi mener.
Nei! Slipp oss fram!
Slipp oss fram! Slipp oss fram!
Stopp!
Legg fra dere våpnene. Nå.
- Bare… gå hjem. - De har hatt medisiner i vannet.
Det stemmer ikke.
Det er vitamin D.
Dra hjem.
Gå.
Dere hørte henne. La oss gå.
Bra jobbet.
Vennene dine får leve en dag til.
Pass på henne.
Bra jobbet med folkemengden.
Dere må bli her til etter vaskingen for sikkerhets skyld.
Vent.
Er det sant? Det om vannet.
Absolutt ikke. Bare enda en konspirasjonsteori fra dypet.
- Utrolig! - Føles som magen er i rumpa mi.
- Har du ikke prøvd den før? - Nei.
Og jeg var dritings da jeg designet den.
Fantastisk.
Folk adlyder deg selv når de ikke er enige.
- Det vil bli nyttig. - Jeg har ikke tenkt å hjelpe deg.
Du vil uansett drepe meg, så…
- Du har rett. - Skal du drepe alle som hjelper deg?
Bare deg.
- Er du sur for det hjemme hos deg? - Husk at jeg lot deg gå.
Nei. Jeg husket ikke det, men jeg gjør det nå.
Selv om vi fjerner hukommelsen din igjen, vil vi nok ende opp på samme sted igjen.
Du slutter aldri.
Sjekk venstre erme.
Ja, du vil dø.
Alle andre får leve.
Du vil bli husket som en helt.
Faen ta deg.
Gjør henne klar for vaskingen. Før mannen min hjem.
Dette er… Jeg har glemt hva han kaller seg nå.
Jeg kaller meg Gus igjen.
- Hvem er det? - Shirley. Jeg har hørt om deg.
Jaså?
Det du måtte ha hørt fra ham… Han tar ikke feil.
Kom.
Jeg vet du er sint fordi jeg holdt Bernard i live.
Det var en vanskelig avgjørelse.
Camille… Jeg elsker deg mer enn du forstår.
Men jeg elsker også sønnen vår.
Du ba meg være enig med deg om å fjerne minnene hans.
Hvem blir han etter det?
Hvem blir vi?
Jeg angrer ikke.
Du snakker om å beskytte sønnen vår,
men du og Bernard har satt alles liv i fare.
Om ikke lenge vil alt Anthony vet om deg, være det jeg har fortalt ham.
Før ham opp om et kvarter.
Jeg tar ingen sjanser. Du går ut uten dress.
Det kan du ikke gjøre. Det er å gå imot Pakten.
Nei. Og en dress vil ikke endre stort.
Sheriffen er her.
Sa du at du ville ut, eller var det en drittsekk som lot som de hørte det?
Du tiltrekker store folkemengder.
- Det sa jeg til deg, ikke sant? - Ja.
I mitt tilfelle
er jeg heldig nok å være hatet av alle menn, kvinner, barn og godkjente kjæledyr.
Hvorfor meldte du deg?
For å gi Walker og vennene dine en distraksjon.
Nei, nei, nei.
Camille tvang meg til å sende Knox og Shirley av gårde.
Hun siktet på dem med våpen.
Hun ville drepe dem. Jeg hadde ikke noe valg. Det gikk ikke.
- Men det er ikke over. - Du skal ut for å dø.
- Juliette. - Jeg er borgermester.
Camille vil jeg skal hjelpe henne når medisinen virker.
Hun vil jeg skal gjøre en avtale.
- Jeg sa nei, men kanskje… - Slutt.
- Vil du fortsette å kjempe? - Ja.
- Bra, for det gjør jeg. - Hvordan er dette å kjempe?
Alle vil følge med meg.
For tre måneder siden klarte vennene dine å starte et opprør i ditt navn.
Siden da har jeg sett hvem de er, hva de kan oppnå.
Jeg fikk ta del i det. Jeg hadde aldri opplevd noe sånt før.
Den makten som folket ditt har.
Hva de er i stand til… om de bare får sjansen.
Min død er en mulighet.
De vil ikke kaste den bort. Stol på dem.
Det handler ikke om tillit. Jeg kan fremdeles finne en løsning.
- Hvilke valg har vi? - Jeg…
Det viktigste jeg kan gi deg er at denne…
…denne stemmen i veggen…
Jeg trodde det var en maskin.
En selvstendig skapning av noe slag. En høyere intelligens.
Den er ikke det.
Et sted i silo 1 sitter det en person av kjøtt og blod.
Ikke noe annerledes eller bedre enn du og jeg.
En person som avgjør vår skjebne.
Så etter alt dette viser det seg…
at trollmannen ikke er mer enn en mann bak et forheng.
Om den mannen var her i dette rommet, ville jeg drept ham med mine egne hender.
Jeg får ikke sjansen, men du kan stoppe dem, Juliette.
Du er den som utregningene deres ikke så.
Du vil ikke være leder, så du ser det ikke selv,
men du er mer enn en som forstyrrer. Du er en som samler.
Det har teamet ditt vist.
De har tro på deg.
Det har jeg også. På dere alle.
Jeg har en siste ting jeg vil si.
Alle spørsmålene jeg ikke får svar på…
de bunner alle i ett spørsmål.
Kom.
Vi vet ikke hvorfor vi er her.
Vi vet ikke hvem som bygde siloen.
Vi vet ikke hvorfor alt utenfor siloen er som det er.
Vi vet ikke når det vil være trygt å gå ut.
Vi vet bare at den dagen ikke er i dag.
Har du noen siste ord?
Hvorfor har han ingen dress?
Bernard sa at alt det vi ikke vet om siloene
er å finne i ett spørsmål.
Og jeg tror det er så enkelt som: "Hvorfor?"
Vi stiller de samme spørsmålene om og om igjen. Hvorfor ble siloene bygd?
Hvorfor må vi være her?
Hvorfor kan ikke siloene kommunisere med hverandre?
Om grunnleggerne brydde seg en døyt,
hvorfor lage en sikring som kan drepe oss?
Kanskje vi ikke skal vite svaret.
Hvorfor?
Alle holder seg rolige. Vi finner ut hva som har skjedd.
Hold dere rolige. Dere er trygge her.
Ta vare på hverandre.
- Du planla dette. - Nei, jeg har vært anholdt i hele dag.
Varsku her!
Hei! Nei! Ikke gå.
Ikke gå. Hør på meg. Bli her.
Gruvene. Du…
- Faen. - Hold dere rolige.
Vennene dine kan ha drept oss alle.
Flytt dere! Unna vei!
Et vakkert hode.
- Der er hun. - Alt ser bra ut.
- Går det bra? - Ja.
Det føles så virkelig nå.
Nå? Hørte du det? Virkelig? Nå?
La ham løpe på do, ha vondt i ryggen, kramper i beina og hevelser.
Da ville halve verden elsket meg, og resten ville hatet meg.
Kan hun fly?
Det er snart for sent, men det går denne helgen.
Hvor skal dere?
- Atlanta. - Stensen-greia?
Vant dere en gullbillett til sjokoladefabrikken?
Jeg har venner som prøvde uten hell. Kjenner dere ham?
- Vi har møtt ham. - Du…
- Vi har møtt ham. - Måtte dere skrive under på noe?
Han er kjent for sine kontrakter.
- Charlotte? - Hei! Herregud. Du er svær.
- Er det ikke det jeg skal si? - Bare om jeg ikke var det.
- Hei. - Hei.
- Takk for at dere kom. - Der er dere. Du ser så flott ut.
- Takk. Hei. - Så hyggelig å se deg.
Hei. Jeg håper dere liker hentemat. Noen glemte å tine kyllingen.
- Du er så slem. - Jeg sa ikke hvem det var.
- Til deg. - Tusen takk. Så snilt. Kom inn.
- Hvordan er broene i Portland? - De gir meg nok jobb.
Vi skal renovere Burnside, en vakker, gammel baskyl-bro fra 19…
Drittsekk. Helt utrolig.
Og du? Kjører droner for en billionær? Hvordan er det?
Det er en jobb.
Hva med The Oregonian?
Underbemannet, budsjettkutt, færre abonnenter. Det vanlige.
Har dere valgt et navn?
- Vi har lurt på det. - Daniel Keene II.
- Gi deg. - Kom igjen.
- Liker du det? - Hold nå kjeft.
Hva med dere to? Har dere planer?
Dere ser uansett veldig, veldig lykkelige ut.
Det er vi.
Ja. Skulle ønske mamma og pappa så dere.
- Hvis de levde nå… - Ville de gravd som faen.
- For å komme seg ut. - Det er en sykdom. Så mørkt.
- Ja. - Men jeg er glad dere kom.
- Det var så vidt. - Jaså?
- Daniel tror moren din er sint på oss. - Det… Er hun det?
Om hun vil snakke med deg, er det vanligvis for å begrave stridsøksen.
Ja. Vi vet aldri.
Hvordan går det med alt? Er dere klare for den store avsløringen?
- Ja, det er endelig lys i tunnelen. - Men det er ikke dagslys, men et tog!
- Beklager. - Nei, det går bra.
Det blir så bra. Moren din vil være så begeistret.
Og når det er over, kan vi endelig dra på bryllupsreise.
Du fikk et ekstra museum fordi jeg var slem.
- Kan vi gå tilbake 30 sekunder? - Ja.
- Du sa "beklager". - Veldig sjelden.
- Jeg har aldri hørt det. - Det er bare så frekt.
- Jeg har aldri sett det før. - Nå vil jeg ikke beklage
- når du får denne i halsen. - Jeg takler det.
- Nei. - Ikke noe problem.
Den er sterk.
Der er den.
Jeg kan ta resten. Jeg gjør det.
En Keene-regel. Den som lager middag får fri resten av kvelden.
- Jeg hentet maten. La meg. - Er du redd jeg vil gjøre det feil?
- Trekker meg. - Takk.
- Beklager at vi ikke kom da du var syk. - Det var nok blomster til en begravelse.
Herregud, det var ikke meningen.
Helen var nettopp gravid og måtte ta seg av faren.
- Jeg kunne kommet, men jeg… Jeg vet ikke. - Latt henne være alene?
Selv Charlotte mener ikke du er så klein.
Jeg har taklet det før og klarte det nå. Og jeg hadde Char og moren min her…
- og Henry. - Vel, om Henry var her…
Jeg har kjent ham siden jeg var 12. Han utfører en viktig tjeneste.
Han kommer inn etter at moren min har vært der
og soper opp alt følelsesmessig avfall.
Det går bra nå.
Jeg er takknemlig.
For Charlotte. Ikke for kreften. Faen ta kreft.
- Faen ta kreft. - Ja.
Da vi giftet oss… Jeg trodde ikke jeg kunne elske henne mer. Og denne vinteren…
Det var ikke det at hun tok seg av meg, noe hun gjorde.
Det var det at…
Da jeg fikk behandling,
gikk hun til avdelingen under og snakket med barna der.
Hun er tøff utenpå, denne søsteren din, alle marine-greiene.
- Jaså? - Hun prøvde å holde igjen,
men hun bannet som en sjømann. "Faen ta kreften og hesten den kom på."
Ungene elsket det.
Og foreldrene elsket det. Og så…
Det var da jeg visste det.
Hun er en tøff dame,
men jammen er hun snill. Så snill.
Det er sprøtt. Vi skal slippe folk inn i siloene i morgen.
- Da mener jeg sivile svin som deg. - Tusen takk. Forstått.
Deilig å kunne snakke om det.
Ja, sånne kontrakter er noe dritt. Leit ikke å kunne si noe.
Det går bra.
Ved ikke å underskrive, fikk vi verdens fineste hus i West Slope.
Og vi fikk dette huset i Morningside.
De siste månedene har vært vanvittige.
Så snart Annas behandling var over, var hun tilbake til siloene.
Har du hørt om Pakten? Herregud. OK.
Det er noe helt sprøtt som hun og dr. C skrev… Victor.
- Ja vel. - Det er en bok med regler
om hvordan man bor under jorden i 500 år uten å drepe hverandre.
- 500 år? - Jeg sa det var sprøtt.
Det er også sprøtt at Stensen fikk siloene klare på tre år
og at folk bor der alt. Men jeg klager ikke.
Anna og jeg fikk jobbe sammen og komme hit hver kveld.
Det minner meg om der Dan og jeg vokste opp.
- Husker du det? - Jeg tror det.
Av og til føles det som noen andres historie, men…
- Det holder. - Mannen din vil dra.
- Sa han at jeg må legge meg? - Det gjorde han.
- Har du tid til frokost i morgen? - Ja.
Jeg vet ikke. Vi må kanskje dra tidlig.
Jeg trodde alt var klart.
Om du kjøper pekanboller fra Star Market, ordner jeg med egg og bacon.
- En god plan. - God natt.
- Hva er du? - Atten.
Jeg er en.
- Om du trenger hjelp… - En.
- Her. - Jeg følger deg.
- Daniel, Helen. - Henry.
- Lenge siden sist. - Gratulerer. Dere stråler begge.
- Jeg prøver bare å inkludere begge. - Ja. Takk, Henry.
- Vi visste ikke om dere kom. - Jeg måtte se hvordan det ble.
Mitt råd er ikke å ta hele omvisningen. Det er mange trapper og ingen heiser.
- Jeg hørte rykter om det. - Noe om at folk må få nok mosjon.
Ikke min avdeling. Får jeg låne Daniel? Senatoren vil snakke med ham.
- Jeg vil gjerne treffe Charlotte. - Hun er i silo 1 med Anna og senatoren.
- Kan Helen bli med? - Det er ganske langt å gå.
Ja… Nei, bare gå til Charlotte, du. Jeg vil ha med omvisningen.
Du vil få mat. Kom til silo 1 når du er ferdig. Senatoren vil holde en tale.
Ja, men hun lover å være rask.
- Det blir musikk og fyrverkeri senere. - Jeg finner deg etterpå.
Ha det.
Omvisningen begynner straks.
Om du fikk beskjed om å komme til silo 18, er du på rett sted.
Jeg er Everett, en av guidene i dag.
- Samantha. - Ja?
- Du skal til 17, som ligger der. - Ja vel.
Unnskyld. Hvordan visste du hva jeg het?
Brillene viser all informasjonen fra RFID-en i kortet ditt.
- Hva om vi hadde noen andres kort? - Brillene har ansiktsgjenkjenning, Helen.
Rachel tar de neste 20.
Men er du en av dem jeg tok imot, så følg meg.
- Min gruppe er her. - Hvor er du fra?
- Hoddesdon. - Hoddesdon?
Det er en liten by utenfor London, som selv ikke folk i London har hørt om.
Vi vil minne gjestene om å besøke den siloen
som står på ID-kortet.
Daniel.
- Victor. Hei. Hvordan går det? - Daniel.
- Senatoren vil treffe ham. - Jeg skal ta ham med dit.
- Charlotte sier du skal bli far. - Ja, jeg er vettskremt.
- Gratulerer. Det blir bra. - Takk. Jeg får gjøre mitt beste.
- Ganske imponerende? - Det er mer enn jeg forestilte meg.
Prøver du å finne ut hvordan vi klarte det?
Kanskje du lurer på hvordan det ville vært om du hadde sagt ja.
- Jeg tok riktig valg. - Selvfølgelig.
Men det er et av historiens største byggeprosjekter.
Det er helt greit å fundere over ting vi ikke gjorde. Det gjør vi alle.
- Vi kunne ha trengt deg her. - Dere hadde nok ingeniører.
Ja, men det føltes som du hadde evnen til å se ting andre ikke så.
Jeg ble litt overrasket da jeg hørte at du fremdeles var her.
Jeg trodde ikke hull i jorden ville trenge din erfaring.
Det samme tenkte jeg. Men etter hvert forsto jeg
at om siloene skal brukes, vil det være etter en traumatisk hendelse.
Mange ville trenge hjelp.
Jo mer du går inn i prosjektet,
desto mer ser du hvor mye som må gjøres når det gjelder massetraumer.
- Som Pakten? - Har du hørt om Pakten?
- Fortalte Charlotte det? - Ja.
Du og Anna skriver en bok om hvordan man bor sammen i 500 år.
KI har skrevet den. Vi bare redigerte den.
Vi håper vi aldri må vite om vi gjorde en god jobb.
Millioner av mennesker søkte om å få ta del.
Dr. Stensen gjorde det til et mål å ha minst to fra hvert land i verden.
To av hver? Dette er visst Stensens ark.
OK.
Denne siloen ble bygd for å motstå en kjerneeksplosjon 3 km unna.
De to skyvedørene veier 25 tonn hver
og kan holde ute partikler så små som 50 nanometer.
- Ms. Helen? - Hvor mye kostet hver silo til slutt?
Dr. Stensen vil frigjøre offisielle tall.
Er du en av dem som har bodd her i år?
- I litt under et år, ja. - Og du har ikke blitt gal?
OK. Tiden er inne, folkens. Dere skal få gå inn i en av siloene.
Ja.
Og jeg kan garantere at dere ikke er forberedt på det dere nå vil få se.
Så følg meg. Vær forsiktig i trappen og…
Jeg vil ikke virke overbeskyttende, men hold i meg.
OK. Takk.
Denne veien.
Du må vise kortet.
- Hei, dere. - Hei.
- Er det Peter Gabriel? - Ja.
- Hvor mye kostet det? - Ingenting. Han og familien ville se det.
- Som alle andre i verden. - Hvilken silo?
Jeg tror de er i 17. Det er den beste.
Er de ikke like?
Jo, det er de. Det er en silo-vits.
- Glem det. Kom. - OK.
Det holder. Takk.
Det var fantastisk. Takk, min venn. Det var så flott.
Vil du se silo 17 før forestillingen i kveld?
Daniel Keene. Så godt å se deg.
- Det kler deg å være ute av Washington. - Du ser også godt ut.
Fremdeles politiker.
Hvorfor får jeg høre fra Anna at du er her? Du kom ikke innom.
- Jeg ville ikke forstyrre deg. - Jeg har det travelt.
Det krevde jævlig mye jobb å få til.
- Det tror jeg. - Der er han.
Jeg må snakke med deg. Jeg kunne virkelig hatt bruk for deg.
Om vi ikke hadde 50 maskiner, som du sa, ville vi ligget fem år bak timeplanen.
Vi kunne trengt deg til alle problemene.
Per og jeg må ta en teknisk sjekk. Blir du? Jeg må spørre deg om noe.
- Greit. - Takk.
- Daniel. - Hei.
- Beklager det med frokosten. - Vi tar det i morgen.
- Ja, gjerne. - Alt i orden?
- Ja. Jeg ville bare være her tidlig. - Greit.
- Hvor er Charlotte? - Jeg vet ikke.
Jeg så henne sist i kafeteriaen med en mokka, men hun kommer nok snart.
I dag holder det liksom ikke med "mine med-amerikanere".
Prosjektet skal sikre oss alle, uansett farge, tro eller statsborgerskap.
MØTES VI I SILO 1? BLE ALT ORDNET I MORGES?
…sier jeg til alle…
Per? Hei, Per. Per. Du må konsentrere deg.
Prosjektet er høydepunktet…
HVOR ER DU?
…i min lange, kanskje for lange, karriere.
- Anna, Anna. - Ikke lang nok.
Om du lar meg bli stående her, så er jeg død.
- OK? - Vil ikke skje igjen.
Men grunnen til at jeg er så stolt… La oss få fart på det.
Grunnen til at jeg er så stolt over prosjektet, er en blanding av… bla, bla.
Et slikt samarbeid mellom myndighetene og næringslivet
har vi ikke sett siden andre verdenskrig.
Applausen vil vare i fem til ti sekunder.
Jeg begynner for tredje gang. Jeg hever hånden.
En, to, tre… Nå. Jeg skal ikke ha all ros.
Om det er noen vi bør takke for dette flotte prosjektet,
så er det denne mannen her.
En mann som eier mer talent enn penger.
Per Stensen. Kom hit. Vi vil ikke at applausen dør før du er her.
Jeg vet at enkelte mener at hele prosjektet er en fallitterklæring,
men det stemmer absolutt ikke.
Prosjektet handler om håp og menneskets kraft.
Per drømmer alt om det neste prosjektet…
HELEN: JEG HAR DET BRA
…å bygge romskip for å sende folk til verdensrommet.
HVORDAN ER 18?
Har du penger igjen, Per?
Om du får en latter, flytter du deg tilbake.
Hvis ikke, blir du her.
Selv om siloene ikke vil trenges, noe vi håper de ikke gjør,
vil det være folk her så lenge mange farer truer.
OM MAMMA OG PAPPA VAR HER NÅ…
De vil bli studert med tanke på bærekraft og ressursforvaltning.
Hva faen, Jeff?
Kom igjen. Vi må finne på noe bedre å avslutte min viktigste tale med
- enn "ressursforvaltning". - Vi ble enige.
DE VILLE BEDT OSS VÆRE TÅLMODIGE.
Nei. Det skal dit.
Går det bra?
Daniel?
- Jeg må bare… ta en pause. - OK.
Jeg begynner å bli litt… Jeg vet ikke helt… bekymret. Ring meg.
Daniel.
Ring meg når du kan.
Du må komme tilbake.
- Hvor er 18? - Jeg følger deg senere.
Jeg kan garantere at du ikke er forberedt på det du vil se.
Unnskyld? Det er på tide å gå til middagen.
Nei takk.
Hvor er du?
Silo 1. Øverst. Kan du gå opp på høyden ved din silo?
- Signalet er kanskje bedre. - Er der snart.
Siloen er så jævlig merkelig.
Det er så dypt at man ikke ser bunnen, og det er ingen heiser.
- Hvor er du? - Jeg hører ikke…
Jeg kommer til 1. Bli der.
Nei, nei, nei. Jeg kommer til 18.
Er du ved 18? Jeg ser deg ikke.
- Jeg kommer til 18. Bli der. - OK. Jeg hører deg nå.
Jeg fikk en melding fra Charlotte, men hun skrev den ikke.
- Hvem skrev den? - Jeg vet ikke.
Jeg tror jeg ser deg. Vink. Til høyre. Den store røde prikken.
- Hei. - Hei, kongressmedlem.
Daniel.
Helen. Helen!
- Nei! - Nei!
Søk ly i den nærmeste siloen.
- Helen! Helen! - Daniel!
- Helen! Nei! - Vi prøver å redde livet ditt.
Faen! Løp!
Tekst: Tina Shortland