- Gal pasakysi, kodėl mes… - Jūs išeisit.
Turiu išsiųsti jus švintant.
Ką padaryti?
- Eisime į kitą šachtą. - Taip.
Pasakiau Kamilei, jog siunčiu jus, kad atvestumėte vaikus, bet…
Bet išties nori, kad išsiaiškintume, pro kur įleidžiami nuodai.
- Taip. - Gal juokaujat, bliamba?
Klausyk, galiu eiti vienas.
- Ne, reikia dviejų žmonių. - Palauk, leisk spėti.
- Reikia dviejų, jei vienas mirtų. - Taip, jei vienas iš jūsų mirtų.
- Nuostabu. - Kenedi, aš tavęs nesuprantu.
Tris mėnesius rėkei: „Išleiskite mus.“
O dabar nebenori išeiti?
Ne. Noriu išeiti. Tik man nusišikt ant viso kito.
Sugalvojau. Saugiai nuvesiu Lukį į 17-ą ir galėsiu daryti, ką noriu?
O ką tu nori daryti?
Noriu eiti bet kur, tik ne į kitą suknistą skylę žemėje.
Gerai, taip.
Nuvesi Luką į 17-ą ir galėsi daryti ką tinkamas. Man vienodai.
Puiku. Lendam į kostiumus.
IŠĖJIMAS
Gerai, pasistenk, kad niekas jų nepamatytų.
Pakviesk Denį Blajų.
Jis išjungs ekranus kavinėje. Gerai?
- Gerai. - Gerai.
Tuoj grįšiu.
- Labas. - Labas.
Kas yra?
Nuėjau į Vandens filtravimo skyrių.
Lauke stovėjo apsauga,
vadinasi, vaistai jau supilti.
Per kiek laiko jie suveiks?
Pasak Bernardo, iškart.
Gerkite pieną, sultis, vyną – viską, išskyrus tai, kas teka iš čiaupo.
Kad ir ką ketinate daryti, darykit tuoj pat.
Mane seka.
Ir gyvai, ir per kamerą.
Taigi,
daugiau bendrauti negalėsime.
Ei, Robertai.
Būk atsargus.
Ką čia veiki?
Buvome su Deniu, kai pavaduotojas atsiuntė žinutę.
Kas vyksta?
Aš išeisiu.
Mes išeisime.
- Taip. Mes išeisime. - Ką, kodėl?
Kai Džuljeta išėjo, ji išties nuėjo į kitą šachtą.
Jie tą žino.
Skaičiai šalmuose. Ji nuėjo į 17-ą šachtą.
Taip, 17-a šachta iš esmės išmirusi, likę tik keli vaikai,
ir ji pažadėjo juos čia atsivesti.
Taip.
Vis dar nori išeiti?
Taip.
Gal tu nebenori, Kete, bet…
bet mudu su Deniu matėme tą valymo įrašą.
Gal tai buvo jos šalmo stiklas.
Ne.
Sakei, gali būti.
Aš nežinau, ten gerai ar blogai.
Žinau, kad kai kas labai džiaugsis, kad išeisi.
Taip.
Pažįstate Kenedžio žmoną?
Kaip manote, ką ji pasakytų?
Ji šitaip kalbėtų tik po kelių taurių.
Doris nesakytų, kad nori išeiti.
- Ji protingesnė. - Ji protingesnė už visus.
Ji sakė, kad jei ką nors nudėtų…
- greičiausiai jį. - Greičiausiai.
Ir jei ją sučiuptų…
Ji išsisuktų.
Ji sakė, kad jei būtų išsiųsta valyti, išeitų dainuodama,
džiaugtųsi laisve ir buvimu lauke.
Net jei tai truktų tik vieną suknistą minutę.
Vieną suknistą minutę.
Kostiumų technikai pasiruošę.
Pirmyn.
Žinau, jog sakiau, kad išeisite švintant,
bet turite išeiti tuojau pat. Eime, greičiau.
Išjungta.
Gerai. Visą laiką palaikysime radijo ryšį.
Girdėsi mane savo šalme, o aš girdėsiu tave per radiją,
bet nepamiršk kalbėti kodais.
O mane girdėsi?
Tikiuosi, kad ne.
- Ką? - Taigi, kas aš?
Tu – dispečerė. Aš – pavaduotojas Terlis.
- Ji – Krein. - Aha.
Tikrai neprisiminsiu.
- Argi galiu būti ne Kelsu? - Ei, Patrikai. Ei.
Ramiai. Neturime tam laiko, aišku?
Volk kalbės tik su Luku. Tu jį nuvesi į 17-ą.
Viskas. Gerai?
Jam viskas bus gerai.
Dispečerė kviečia pavaduotoją Terlį. Kaip girdi?
Na…
Situacija…
Viskas žymiai didingiau.
Nieko nėra.
Tiesiog nieko.
Nieko nėra!
Ei!
Kas čia per šūdas?
Kalba pavaduotojas Terlis.
Einame į tą kitą aukštą.
Dispečere.
Matome… padarytą žalą.
Žymiai blogiau nei manėme.
Bet mes ištirsime.
Supratau.
- Girdi? - Ką?
Ar girdi?
Dispečere. Girdime kažkokį zvimbimą.
Ar girdite?
O šūdas. Bėk!
Pavaduotojau Terli, čia dispečerė. Jei girdi, atsiliepk.
Pavaduotojau Kelsai, jei girdi, atsiliepk.
Kas nutiko?
Rodos, tai buvo… ginklai.
- Jie turi ginklų? - Ne.
Pamėgink susisiekti dar kartą.
Nieko negirdėti. Tik…
Gerai.
Nežinau. Deni, vėl įjunk ekranus, gerai?
Nežinau. Tu gal eik į dirbtuves,
o aš ateisiu, jei galėsiu?
- Kur tu eisi? - Nežinau,
bet jei bėgsiu, ji mane suims. Tad turiu likti.
Taigi, jei… Kai ji čia ateis,
Sende, pasakyk, kad aš išėjau namo?
Džeri, kodas tas pats?
Lukas Kailas ir Patrikas Kenedis neutralizuoti.
Kas nutiko?
Matei tikrąjį Nikols valymo įrašą.
Ką pastebėjai?
Kūnus.
Atrodė, tarsi visos šachtos gyventojai.
Ir ką tai reiškia?
Jie sugebėjo išvengti Apsaugos.
Bent kurį laiką.
Žodžiai „kurį laiką“ čia svarbiausi.
Svarbu suprasti, dėl jūsų šachtos gerovės,
kad Apsaugos iš tiesų negalima išvengti.
Tai, ką pamatei įraše, yra to įrodymas.
Bet tai…
manai, kad Nikols tą ir nori padaryti?
Užblokuoti Apsaugą?
Pasikalbėk su ja.
Pabandyk išsiaiškinti, ar ta baimė pagrįsta.
O jei taip?
Sutarėme, kad jie išeis auštant.
Taip, Kenedis labai nekantravo, tad teko jį išleisti.
Taip.
Apgailestauju, bet jiems nepavyko pasiekti 17-os šachtos.
Ar buvo kita priežastis, dėl ko norėjai, kad mūsų žmonės nueitų į 17-ą šachtą?
Ne.
Tie vaikai išgelbėjo man gyvybę, tad norėjau juos čia atsivesti.
- Daugiau nieko? - Nieko.
Kas gali būti svarbiau už vaikų išgelbėjimą, Kamile?
Ar žinai, kas nutiko 17-oje šachtoje?
Ne, o tu?
Neįsivaizduoju. Todėl ir klausiu.
Kas per šūdas ten nutiko?
Lukui ir Kenedžiui?
Turbūt nesuveikė kostiumai.
- Nesuveikė kostiumai? - Taip.
Taip jau nutinka, kai skubi.
Taip.
Reikėjo skirti daugiau laiko kostiumams, kad jie būtų neperšaunami.
PAGAL HUGH HOWEY KNYGŲ SERIJĄ „ŠACHTA“
Šarlote?
Kas yra? Ką čia veiki?
Labas.
- Ji negali tau sakyti. - Aš jūsų neklausiau, taip?
Žinoma.
Viskas gerai?
Man viskas gerai, taip.
Žinai, kas aš toks?
Aišku, kad žinau, Danieli.
Bet daugiau nieko negaliu sakyti, kol nepadarysi to, ką lieps Ana.
Ateikite abu
- už šių durų. - Gerai. Po šitokio pasivažinėjimo
- daugiau niekur su niekuo neisime. - Kas už tų durų?
Teisininkai. Daug teisininkų su paruoštomis konfidencialumo sutartimis.
Kai jas pasirašysite, lipsime į lėktuvą
ir rytoj tokiu metu jūs viską žinosite.
Tačiau negalėsite niekam apie tai prasitarti,
kol neduosime leidimo.
Palaukit, jūs…
Paduosite mane į teismą? Nes mano banko sąskaitoje – 700 dol.
Gitmas. Pusė ten esančių teisininkų priklauso vyriausybei,
tai reiškia, kad jie išties gali išsiųsti tave į tikrąjį Gvantanamą.
Ir aš nejuokauju.
Esu ten buvęs.
Tiesą sakant, visai nebloga vieta. Gal net nusipirksiu.
Salą. Visą salą, ne tik… bazę.
Taigi…
Aš esu Peras Stensenas.
Žinome, kas tu.
Žinau. Tik stengiuosi būti mandagus. Mano socialiniai patarėjai taip liepia.
Esi žurnalistė, tiesa?
Girdėjau, turi daug klausimų,
bet aš norėčiau užduoti klausimą tau.
Ko labiau nori –
nepasirašyti konfidencialumo sutarties ir išvažiuoti su šūdinu išsinuomotu minivenu
taip nieko ir nesužinojusi,
ar keliskart sukeverzoti savo pavardę
ir sužinoti didžiausią pasaulio paslaptį?
Ir pridėsiu 100 000 dolerių, jei tai padės.
100 000 dolerių. Žinoma.
Turtingiausias žmogus pasaulyje
parduos mums didžiausią pasaulio paslaptį už 100 000 dolerių?
Gerai, puiku. Milijonas, kiekvienam.
- Varge… Visko nenusipirksi. - Bet tik jei pasirašysit.
- Jei nepasirašysite, negausite nieko. - Nesuprantu, kas čia vyksta.
Tenoriu sužinoti, koks šūdas nutiko mano seseriai.
Tu pasirašei?
Taip, nes irgi noriu sužinoti, koks šūdas man nutiko.
Gerai.
Taigi, kongresmenas sutiko. Ką pasakys žurnalistė?
Kada galėsiu apie visa tai rašyti?
Daugių daugiausia – po penkerių metų. Tikėkimės, anksčiau.
Ir tikrai nesistengiau sukurti dramos.
Išties kalbame apie pasaulio išgelbėjimą.
Žinoma.
Išgelbėkime pasaulį.
Edai Harvudai.
Kas vyksta?
Turime su tavimi pakalbėti, akis į akį.
Manome, kad Orla buvo nužudyta, o tada išnešta.
Tik nežinome, kaip jos kūnas atsidūrė čia.
Atrodo, kad tos kameros, kurios, kaip sakėte, išjungtos, neišjungtos.
Antraip iš kur žinotumėte, kad ji tiesiog neužlipo laiptais?
Ar įsivaizduoji, kaip…
Kaip galima pernešti kūną, kad to neužfiksuotų kameros?
Ne.
Nebent…
Taip, tas vyrukas iš viduriniųjų.
Jis vis rengdavo vaikams pasirodymus.
Pradangindavo kokį daiktą, o tada – puf, jis vėl atsirasdavo.
Vadino tai magija.
Gal tai nutiko. Magija.
Mes gaištame laiką. Nori eiti namo…
Klausyk, šerife. Tu tiesiog nesupranti.
Čia, kasyklose, turime gal tik šešis vyrukus, dvi moteris,
kurie yra tokie baisūs nusikaltėliai, kad jiems tikrai vieta čia. Gerai.
Bet daugiausiai tai yra žmonės, iškrėtę kokią kvailystę,
ir juos atsiunčia čia, kad juos sutraiškytų griūvančios uolos.
Arba nunuodytų suknisti žiurkių naikintojai.
Tam vyrukui, rodžiusiam vaikams, kaip pradingsta kiaušinis,
Teismynas pareiškė, kad magija yra teorinė relikvija.
Teorinė relikvija, bliamba.
Tad išsiuntė jį čia, nors jis nieko nepadarė,
tik turėjo idėją.
Kas vyksta tuose tuneliuose, jūs…
Būtų humaniškiau pakarti tokius žmones kaip jis,
bet ne, jie atsiunčiami čia.
Visus iki vieno čia siunčia jūsų seni geri bičiuliai iš Teismyno.
Taigi…
tikrai negerbi manęs kaip šerifo.
Tikrai ne, bliamba.
Gerbi Džuljetą?
Ji bent jau atėjo iš Mechanikos skyriaus, nebuvo baltarankė,
bet kaip šerifę? Ne.
- Holstoną? - Holstoną? Gerbiau jį.
Jei pričiupdavo kokį kvailį, darantį nesąmonę, nekreipdavo dėmesio.
Pagalvodavo apie tų žmonių šeimas,
kaip joms atsilieptų darbas kasyklose.
Gerai.
Džiaugiuos, kad jį gerbi, nes jis galvojo, kad esi niekam tikęs sukčius.
Jis pradėjo septynis tyrimus, susijusius su tavimi.
Ar pričiupo nors pagal vieną iš jų?
Tuomet galbūt nesu toks jau niekam tikęs.
Mačiau, ginčijaisi su Orla Kent
dieną prieš tai, kai jos kūnas buvo surastas tavo kasyklose. Tavo dukra…
Mano dukra turėjo tapti Aprūpinimo skyriaus vadove,
bet Orla Kent užėmė jos vietą.
Tad taip, labai nusivyliau.
Glenda turėjo galimybę susikurti geresnį gyvenimą.
Bet kadangi daug žmonių šioje sušiktoje vietoje galvoja,
kad viską lemia kilmė
ar pažintys,
ta galimybė buvo atimta ir atiduota mielajai panelei Kent.
Išsakiau jai savo nuomonę, ir viskas.
Tad nebent turi daugiau įrodymų, negu čia parašyta,
noriu maloniai paprašyti atsiknisti.
Gerai, atėjai. Pažiūrėk.
Turime daug parako, užsilikusio po maišto.
- Nusiųsime komandą į Teismyną… - Taip.
…po darbo valandų su darbininkų uniformomis,
išdėliosime sprogmenis palei sieną, kad ji susprogtų
drauge su visais už jos esančiais vamzdžiais, įskaitant nuodų vamzdį.
Gerai, paleisi visus nuodus, ir kas? Pagyvensi kelias minutes?
- Galime būti su kostiumais… - Ne.
- …po kombinezonais. - Liaukis.
Atrodysime kaip remontininkai.
Liko tik šeši kostiumai.
Klausykit, sunku, bet su gera komanda galėčiau tą padaryti.
O kaip šalmai?
Pasirūpinsiu jais.
Kaip nusiųsime šešis žmones su šalmais ir bombomis į Teismyną?
Nes nemanau, kad užteks kombinezonų.
- Gal Simsas parūpintų mums leidimus? - O kaip dujos?
Dujos gali būti bekvapės. Jos gali būti bespalvės, tiesa?
Esmė ta, Džulse, naujieji kostiumai duos jiems valandą.
Taip, per valandą gali mirti daug žmonių.
Nepagalvojai? Kiek?
Priklauso nuo to, kiek laiko prireiks vamzdžiui uždengti,
ir kiek žmonių bus viršutiniuose ir apatiniuose aukštuose.
Tai – gyvenamieji aukštai. Žmonės bus namuose ir miegos.
Gali pasakyti apytiksliai?
Gali būti šimtas…
Gali būti tūkstantis.
Tūkstantis žmonių. Ne.
Geriau nei 10 000.
Gal verčiau išgerkime vandens ir pamirškime visą šį sušiktą reikalą.
- Teks balsuoti? - Ne.
Sailo žmonės atidavė balsus, išrinkdami Džuljetą mere.
Turiu pagalvoti. Bliamba, negaliu…
Negi nesugalvojate nieko, kad nežūtų tūkstančiai žmonių?
Viskas gerai?
Turiu kai ką padaryti.
Pradėjome nuo šviežiausių prisiminimų, nuo karinio jūrų laivyno, misijos.
Irane. Maniau, jis apie tai neužsimins.
Jis sakė, būtų gerai, jei prisiminčiau
iki tos akimirkos, kai lipu į lėktuvą…
bet visa kita liktų užmarštyje. Tad…
Žinau, kad skridau į misiją, žinau, kad ji nepavyko.
Žinau faktus, bet atrodo, kad visa tai nutiko ne man.
Gerai jautiesi?
Vis geriau.
Žinai, Viktoras padėjo man prisiminti.
Bet kai ką jis privertė pamiršti.
Pamėginsiu pamiegoti.
Žinoma.
Taip, tiesiog prašiau, kad pasitrauktum. Man reikia tavo vietos.
Gerai.
Kaip ji?
Ji mane paerzino, tad…
Tai geriau?
Galbūt.
Taip ir maniau, kad diena bus bloga.
Kaip mirė mano tėvas?
Laba diena ir tau.
Kaip jis mirė?
Argi nebuvai kasyklose?
Harvudas sakė, kad jį užgriuvo tunelyje.
- Vadinasi, taip ir buvo. - Ne.
Kalbėdamas jis suabejojo. Buvo kitaip.
Prašau.
Jį nužudė?
Ne.
Jis nemiręs.
Kažkas liko palaidotas kasyklose, bet ne tavo tėvas.
Kiek girdėjau,
tavo tėvas Harvudui kažką sukonstravo.
Už tai, kad kitas žmogus, žuvęs kasyklose, oficialiai nebūtų miręs.
Ir tavo tėvas užimtų jo vietą.
Koks buvo to mirusio vyruko vardas?
Jei imsi knaisiotis po Harvudo reikalus,
tikėtina, kad pradingsi amžiams.
Žinai jo vardą?
Kvietei mane?
Gal žinai, kur yra Misijaus dienoraštis?
Aš tikrai nebekeliu grėsmės.
Seni įpročiai ir panašiai.
Jei žinai, kur jis, ir kas jį turi,
laukiu abiejų.
Prašau.
Nesimiega?
Mudu su Danieliu numigome automobilyje, kol jį valdėte.
Aš jo nevaldžiau, ir žinau, kad jūs nemiegojote.
Jis buvo stebimas?
Gerai.
Nežinojau, kas išties nutiko su tavo straipsniu „The Post“.
Tau pasisekė.
Taip, niekam nesakyk.
Konfidencialumo sutartys galioja visiems ir viskam.
Kokia tavo istorija?
Nori mano aprašo?
Aš visuomet taip elgiuosi. Man įdomūs visi žmonės.
20 metų dirbau karinėje žvalgyboje.
Išėjau. Įkūriau firmą, kuri buvo labai sėkminga.
Vėliau sėkmė nusisuko.
Tik per mane.
Dėl tam tikrų charakterio trūkumų, kurių neįvertinau.
Tada ir susipažinau su senatore.
Tai buvo jos pirmoji kongreso kampanija.
Buvau jos vairuotojas.
O dabar esi jos ištikimas… kas?
Neturiu pareigybės.
Tik rūpinuosi senatore ir jos dukra.
Ką tai reiškia?
Daug ką reiškia.
Ką čia veiki?
- Viskas gerai? - Išėjau, nes turime viešnią.
Jos patirtis panaši į tavo.
Ką turi galvoje? Kamilė ir ją girdė vaistais?
Ne Kamilė.
Mudu su Robertu…
nustojome duoti jai vaistus,
kad ji galėtų padėti slaugytojai pakeisti tavo tabletes,
nes tik ji…
vienintelė išties supras, ką išgyveni.
Ir manau, ji turi unikalų matymą, kokia ateitis mūsų laukia.
Džuljeta Nikols.
Glorija Hildebrand.
Nieko tokio, jei manęs neprisimeni.
Jie mane taip ilgai girdė vaistais,
kad nežinojau, ar apskritai prisiminsiu nors vieną žmogų.
Pakviečiau ponią Hildebrand čia, nes turime pakalbėti apie atmintį.
Ir dėl to, ką ji laiko savo rankose.
Kai buvau IT vadovu,
mudu su Robertu ieškodavome relikvijų, kurios buvo šventos
slaptai „Liepsnos sargų“ grupei.
Džordžo motina buvo viena iš mūsų.
Tie, kurie ieškojo žinių apie praeitį, buvo laikomi grėsme.
Ir kurie vylėsi ateityje gyventi pasaulyje už šių sienų.
Mes tenorėjome žinoti tiesą, kaip ir tu.
Labiausiai troškome dviejų dalykų –
gyvenimo įrodymų iš tam tikro laiko.
Spirale įrišta užrašų knygelė,
kurią ankstesni IT vadovai naudojo 300 metų.
Jos niekas nerado.
Aš ieškojau kito dalyko.
Misijaus dienoraščio.
Kokios misijos?
Jo vardas buvo Misijus. Jis buvo nešikas, gyvenęs prieš 140 metų.
Ir per didįjį sukilimą
jis nunešė sprogmenis laiptams susprogdinti.
Jūsų draugai nebuvo pirmieji, kurie tą padarė.
Ponia Hildebrand, ar paskaitytumėte pabaigą?
„Ant mano kaklo – žymė, o ant pilvo – randas,
ir aš nežinau, iš kur jie atsirado.
Atrodo, jog žinojau, galbūt net vakar,
bet dabar nebeprisimenu vakarykštės dienos.
Aš bijau.
Mes visi tiek daug pamiršome.
Gydytojai sako, kad tai – virusas, kad tai praeis,
bet nepraeina.
Viskas grimzta į užmarštį.
Tai, ką dar prisimenu, blėsta lyg sapne.
Nežinau, ką daryčiau be Alės. Mes turime viena kitą.
Bet žmonės, kurie gyvena vieni, girdėjau, jie liovėsi valgyti.
Daug žmonių ėmė šokinėti nuo laiptų, tad buvo užkabinti tinklai.
Prisiekiu, jei kada pamiršiu Alę, aš irgi nušoksiu.“
Ir tai buvo paskutinis jo įrašas.
Suprantu, ką darote, ir…
Taip, žiauriai liūdna, bet… sakiau jums,
nežudysiu tūkstančio žmonių.
Salvadoras Kvinas, tuometinis IT vadovas,
nusprendė panaudoti vaistus Saile, kad nebūtų pradėta Apsauga.
Jis niekad nekėlė klausimo dėl būtinybės ištrinti žmonių atmintį,
bet taip pat neneigė tokio sprendimo kainos.
Kvinas paskaičiavo, kad dėl užmaršties vaistų sukelto siaubo ir dezorientacijos
žuvo 2 000 žmonių.
Jei nesiimsi veiksmų, tokios bus pasekmės.
Suprantu, kad nenori būti ta, kuri priims tokį sprendimą.
- Suprantu. - Tikrai?
Bet tau teks tą padaryti.
- Tau viskas gerai? - Taip.
Atrodo, nerimauji.
Aha.
Galbūt nemėgsti skraidyti.
Nemėgstu.
Nebent pati pilotuoju.
- Esi kontrolės maniakė? - Ne, tikrai ne.
Tik mėgstu, kai viskas daroma teisingai.
- O tu? Nesimiega? - Tik…
Rytoj – svarbi diena.
Taip. Ką mes pamatysime?
Tau nepatiktų magijos šou.
Šauktum: „Baikite tą teatrą.“
Taip, rodykit tą prakeiktą triušį.
Tau ką nors atnešti?
- Ne. - Gerai.
Bet galėtum pamasažuoti man kojas.
- Atsiprašau dėl to, ką pasakiau. - Ne. Taip.
Galvojau, kad tu – Šarlotės gydytojas.
- Dabar suprantu, kad priklausai šitam. - Ne. Aš…
Ne, aš esu Šarlotės gydytojas. Ir man vis dar reikia tavo pagalbos,
kad būtų atstatyti jos vaikystės prisiminimai, ypač…
Kas, jei ji prisimins tik tai, kas nutiko per paskutines dvi savaites?
Ne, tai suveiks.
Tačiau sakei, kad garantijų nėra.
Sakiau, bet du dalykai gali būti teisingi vienu metu.
Jos progresas ryškus, tikrai.
Žinai, kai gyvenau Los Andžele,
mano dukra Lulu nuolat tauškė apie Didįjį kanjoną.
Ištisą mėnesį kasdien maldavo mūsų ten važiuoti.
Galiausiai mudu su jos mama sutikome.
Vieną penktadienio vakarą po darbo išsiruošėme į kelionę automobiliu…
Norėjau pasiekti Pietinį kraštą,
prieš saulėlydį.
Vis galvojau, kaip Lulu tuo džiaugsis.
Taip.
Nereikėjo taip skubėti, žinai. Buvau pavargęs.
Pavargęs buvo ir Kevinas Bišopas.
Ir kai pamačiau, kad jo pikapas įvažiavo į kitą juostą, buvo per vėlu.
Danieli, visos technikos, kurias naudoju Šarlotei –
vaistai, terapija –
visa tai sugalvojau prieš 30 metų, nes norėjau pamiršti.
- Ir pamiršau, viską… - Taip, bet nepamiršai. Juk papasakojai.
Nes ilgainiui pamatėme, kad galima pasirinkti…
galima pasirinkti, ką išsinešti, o ką palikti praeityje.
Pasak medicininės ataskaitos,
laikiau savo dukrą glėbyje, kai ji mirė.
Nenorėjau to prisiminti. Ir neprisimenu.
Tai veikia.
Kur mes?
Atlantoje.
Nepamiršk, Entonis šiandien turi eiti su švarku.
Mama, ne!
Paskutiniame klasės portrete visi buvote su švarkais.
Tai buvo prieš penkerius metus.
Atrodei labai protingas.
Dailininkas puikiai nupiešė.
- Kamile. - Ką?
Neversk jo.
Tai tu dabar sprendi?
Maniau, kad jis.
Puiku.
Kaip sau norit.
Tavo mama turbūt pamiršo raktus.
Ką tu čia veiki, bliamba?
- Sakiau Nikols, kad nebelįstų. - Taip, ji sakė, kad čia nėra kameros.
Mums reikia leidimų į Teismyną.
Kam?
Klausyk, ji nesakė, bet nebūtų vertusi manęs lipti šimtą aukštų,
jei jai jų nereikėtų.
Entoni, planai keičiasi.
Pasiimsi švarką.
- Tėti, ką tik sakei… - Liepiau pasiimti.
Jei visi kiti bus be švarkų, tu irgi galėsi nesivilkti.
Tavo mamai dabar sunku darbe, ją tai nudžiugintų.
Gerai?
Turiu tris tokius.
Atsiprašau. Atleiskite. Man reikia mokyklinio švarko.
Gerai. Kokio dydžio?
Nežinau…
Jis maždaug tokio ūgio.
Mes pavėluosim.
Apgailestauju. Jei nori, galiu panešti švarką.
Mes nueisime laiku, aišku?
- Atsiprašau. - Taip?
Perduokite Entoniui Simsui.
Teisėjas ką tik pamatė, kad šįryt padavė ne tą.
Neabejoju, tiks tas, kurį Entonis jau turi.
Ten senasis švarkas. Netiks.
Galiu paimti kitą?
Teisėjas norėtų perduoti Perdirbimui.
Sekundėlę.
- Paėmei? - Štai.
Puiku.
Ačiū.
Jie suveiks?
- Taip. - Taip?
Jie nuostabūs.
Tau viskas gerai?
Žinai, kada paskutinį kartą įveikiau šitiek laiptų per dieną?
Niekada. Dar niekad šitiek nelipau.
- Štai. Gerai. - Gerai, atskridom.
Sraigtasparniai?
Taip, šioje turo atkarpoje turėsime veikti lėtai ir atsargiai.
Ir kur mes keliausime?
Į netoliese esančią mano nuosavybę.
300 000 akrų. Tai yra 1 200 kvadratinių kilometrų.
Čia buvo 42 atskiri ūkiai.
Įtikinote 42 Džordžijos ūkininkus atiduoti savo žemes?
Daviau tiek turto,
kad užteks net jų proproanūkiams.
Noriu paklausti apie tą gandą.
Aš nesu robotas.
Ne, kitą.
- Apie vienaragį. - Šitas teisingas.
Mama, sėsime į galinį, gerai?
- Galvojau, tai pokštas. - Ne, turime mokslą.
Sukūrėme nuosavą genų redagavimo technologiją.
Palyginus su ja, CRISPR primena „Fisher-Price“.
Sukūrėme stebuklą, pasitelkę arklio, narvalo ir raganosio DNR.
Būtų pavykę, bet aš atsisakiau.
Tai tas paslaptingas dalykas Džordžijos žemėse –
kiek tai jūsų idėja, o kiek – jo?
Jis yra protas. Aš tik juo tikiu ir padedu kaip galiu.
Tad, tikėtina, kai truputį daugiau sužinosi, irgi tokiu tapsi.
Eime.
Staiga pajutai norą nebūti pamišusiu mokslininku?
Pakalbėjau su dešimtu turtingiausiu žmogumi pasaulyje.
Ir jis pasiūlė man milijardą dolerių už tai, kad kai sukursiu vienaragį,
jis galėtų jį sumedžioti.
Suknisti milijardieriai.
Jie viską naikina!
Sveikučiai.
Pasiėmei švarką?
Tėtis privertė.
Kaip sekėsi?
Buvau vienintelis, atsinešęs švarką.
Tai kaip manai, man sekėsi?
- Atsiprašau… - Ei…
- Ei. - Entoni!
Aš su juo pakalbėsiu.
Po vakarienės prašysiu man padėti.
Turiu nueiti į Teismyno izoliatorių.
Ten – slaugė, suleidusi injekciją Emerson, turiu su ja pasikalbėti.
Prašysiu, kad eitum kaip liudininkas.
- Gerai. - Gerai.
Ir ačiū, kad privertei jį pasiimti švarką.
Nėra už ką.
Donis kviečia dispečerinę.
Sakyk, Doni.
Išeiname pristatyti siuntinį.
Supratau.
Taip. Čia vėl Donis.
Kilo nesklandumų su siuntinio pristatymu.
Kas nutiko, Doni?
Ką tik pastebėjau, kaip į butą įėjo du dideli šunys.
Turiu galvoje, labai dideli.
- Ką tai reiškia? - Šunys.
Ar ne taip žmonės vadina Teismyno banditus?
- Ką? - Jis kalba apie Simsą?
- Jo žmoną? - Ką? Ne. Ne.
Mes ne…
Tikrai turėsi dar vieną tokią progą?
Tiesiog…
Pirmyn.
Supratau, Doni.
Neškite siuntinį.
Kas čia?
Viršininkas liepė patikrinti siurblius visuose aukštuose.
- Ir tam reikia šešių žmonių? - Kituose aukštuose? Ne.
Bet Teismyne mums buvo liepta susitvarkyti per vieną vakarą.
Ei.
Taip. Doni, kas yra?
Kas per šūdas yra Donis?
Kas čia?
Čia pavaduotojas Kelsas.
- Aš 17-ame aukšte. - Patrikas.
Kelsai, čia pavaduotoja… Krein. Sakykite.
Pavaduotoja Krein, taip, gerai.
Taigi, iškilo nesklandumų, bet vaikai sveiki.
Doni? Doni, ar girdi? Kalba dispečerė.
Siuntinio nebereikia. Prašome sugrįžti į bazę.
Šūdas!
- Kas tas Donis? - Kelsai, gal atsijungsi?
Patylėk. Doni, ar girdėjai?
Ar girdi? Siuntinio nebereikia…
Stokit!
Prašome sugrįžti į bazę.
- Stokit! - Stokit!
Čia Donis.
- Taip. Sakyk, Doni. - Atšaukta. Grįžtame į bazę.
Taip.
Marta, turi ko išgerti?
Ištrauksiu ką nors gero.
Kelsai. Kelsai, čia Krein.
Ar mane girdi?
Gal pasakysit, kas vyksta?
Prašau. Kas man bus?
Eime, patylėk, bliamba. Gerai?
Kamile, ką mes čia veikiame?
Ką mes čia veikiame?
Man reikėjo vietos, kur mūsų niekas nematytų ir negirdėtų,
nes turime pasikalbėti.
- Aišku. - Gerai.
Prašiau tavęs, kad sustotum, Robertai,
bet tu nesustojai.
Tikrai nežinau, apie ką kalbi.
Panaudojai mūsų sūnų!
Švarkas, su kuriuo grįžo Entonis?
Jis ne jo.
Taip.
Jei galėtum nebepilti užmaršties vaistų į vandenį…
Ką darai?
- Prašau tavęs tik vieno – sustoti. - Ką darai, Robai?
- Pasakyk, ką tu darai. - Turi sustoti. Tiesiog sustok.
- Tas vaistas galėjo… - Pasakyk, ką darai!
Galime apie tai pakalbėti kur nors kitur, o ne jos akivaizdoje?
Eimė? Eina šikt ta Eimė.
- Ne! Prašau! - Ne. Ne!
- Ne. Prašau, nereikia… Prašau! - Pasakyk man tiesą. Pasakyk tiesą.
Prašau.
Tarsi pats nebūtum to padaręs.
Esu padaręs ir blogesnių dalykų.
Taip.
Nesvarbu, teisi tu… ar aš…
Ar mūsų sūnus prisimins mane, ar ne…
jis nusipelnė turėti bent vieną iš tėvų, kuris nebūtų nieko nužudęs.
Kas čia, po velnių?
Danielis žino.
Tai – pratybos.
Labai didelės pratybos.
Išvertė Akvilė Katilienė