היום, אחי, היום ה-30...
בדיוק צפיתי במטאליקה, יום השנה ה-35 לשיר "וואן",
הוא יצא בדיוק היום.
אתה יודע את זה, נכון? -לעזאזל, לא היה לי מושג.
בנאדם, מטאליקה... אבל, אחי, אתה מטאליקה, לעזאזל.
לפי הפוסט באינסטגרם. לפני 35 שנה.
הייתי בן 9 כשהוא יצא,
והוא פשוט שינה... לא רק את החיים של כולם,
גם את החיים שלי.
אני יכול לשבת איתך ופשוט לדבר על ה"וי" וה"אקספלורר"?
כאילו, אני פשוט... -בטח, אחי. בטח.
אם מתאים לך, אולי נעשה משהו בהוואי?
בטח שכן, אחי.
תודה, קירק. תודה רבה. -בסדר, ג'ייסון.
יופי. תשמור על עצמך. אלוהה. ביי. -אלוהה, ביי.
אוהב אותך. טוב, אלוהה.
אחי, מה לעזאזל?
אלוהים אדירים.
זה פשוט "בדרכים".
אני לא...
זה כל הסיפור.
הגיבסון "פלאיינג וי" וה"אקספלורר".
המראה הזה, הצורה שלהן, זה צרוב לי בזיכרונות הילדות.
אם תביא כמה גיטרות ותבקש ממאה ילדים
להצביע על הכי מגניבה,
אני אומר לך, בערך 95 מהם יצביעו על ה"פלאיינג וי".
כל להקות המטאל אהבו את הצורה שלה.
הן נראה אדירות, מפחידות, מחודדות.
ה"פלאיינג וי" היא המכונה המושלמת לרוק ומטאל.
פשוט התחושה והמראה שלה, אלו הצורות.
ככה כל גיטרת מטאל נראית, "וי" או "אקספלורר".
אלו חדי הקרן של ההיסטוריה של גיבסון.
אלו הגיטרות הכי נדירות.
הן כל כך נדירות כי הן באמת זעזעו את התעשייה
ובמקור לא היה להן ביקוש.
הן היו כישלון מסחרי כזה גדול.
בקושי הצליחו למכור אותן כשהן היו חדשות.
ב-1958, שלחנו רק 81 יחידות של "פלאיינג וי",
וזה נחשב להצלחה אדירה בהשוואה ל"אקספלורר".
ייצרנו רק 19 כאלו.
אם נריץ קדימה עשרים שנה, נגיד ל-1978,
כשהרוק הכבד נמצא בראש המצעדים
ומה שנקרא מטאל מתחיל להפוך לעניין רציני,
פתאום, שתי הגיטרות האלו הופכות למבוקשות מאוד.
היום, הן השתיים הכי נדירות, הכי מבוקשות בקרב אספנים, הכי נחשקות
והכי יקרות בעולם.
הריח של גיטרות, בנאדם. -אני יודע, אחי.
עונה 2, גדולה וטובה יותר.
פשוט רציתי לעשות משהו שיעלה על עונה 1. מה יכול להיות גדול וטוב יותר?
אין שום דבר נדיר יותר מה"פלאיינג וי" וה"אקספלורר".
אני אוהב אותן. רציתי לדבר עליהן ולפגוש את הלהקות.
אואהו, הוואי
היי, איך נכנסת למתחם?
בסדר. מה נשמע? ג'ייסון. -טוב.
מי הוביל אותי למטאליקה? זה היה הבן-דוד של הבייביסיטר שלי.
היינו אצלו בבית. אני חושב שקראו לו כריס.
נכנסנו לחדר שלו, וזה היה...
עד היום, זה החדר הכי מגניב בעולם.
כשאתה ילד, יש לך את האנשים שאתה מעריץ.
הוא היה סקייטר, הוא היה רוקיסט, והיו לו פוסטרים בכל מקום.
שם ראיתי בפעם הראשונה את "מאסטר אוף פאפטס",
וזה פשוט היה...
מושלם.
אני לעולם לא אפסיק להיות מוזיקאי, אחי,
כי עבורי, המוזיקה רק הולכת ומשתפרת.
נגינה בגיטרה היא דרך חיים.
עבדתי כמו חמור בבורגר קינג!
עבדתי בטיגון צ'יפס, בנאדם, במשך חצי שנה,
רק כדי להשיג אחת כזו, והייתי כל כך שמח.
לעזאזל, הייתי מאושר!
וכשקיבלתי אותה בפעם הראשונה, וואו!
הייתי צריך להתרגל לצורה שלה.
כשאתה מחזיק "פלאיינג וי" לראשונה,
זו צורה די מוזרה,
והייתי רגיל לגיטרות עם תחתית עגולה,
אבל אחרי זמן מה פשוט התאהבתי בה.
זו באמת גיטרה מיוחדת.
כל הפרק עוסק רק ב"וי" וב"אקספלורר".
ובשבילי, הגיטרות האלו זה אתם.
זו הייתה הילדות שלי. -כן, כן.
כי מעולם לא ראיתי משהו כזה.
וזה מה שהרבה אנשים רואים בתור תמצית המטאל.
כל כך מטורף לדעת שהרעיון הפרוע הזה יצא ב-1958,
ואף אחד לא אהב אותן. הם לא הצליחו למסור אותן בחינם.
והיום זו הצורה האייקונית של המטאל.
וכשייצרו אותן בשנות החמישים, המוזיקה עוד לא הייתה קיימת.
המוזיקה הזו אפילו לא הייתה קיימת. גיבסון הקדימו את זמנם, אחי.
העיצוב הקדים את זמנו,
כי עשר או 15 שנה מאוחר יותר,
תראה כמה הן מתאימות למוזיקה הזו.
זה כל כך מוזר שעכשיו הן הכי מבוקשות
והכי קשות להשגה,
ובאותו זמן אני אומר לעצמי, "זאת המטאליקה שלי".
בין אם זו הישנה משנות ה-80 או ה-90,
ה"וי" וה"אקספלורר" אלה אתם, בנאדם.
אחי, יש לי עוד כמה נדירות. להוציא אותן? שם מאחור?
לא, לא כדאי... -בטח שכן! בואו נוציא אותן.
אני כבר חוזר.
להפוך לחבר של קירק האמט, הוא פשוט מגניב ברמות,
אנחנו מדברים על הכול, מבלים עם המשפחה שלו,
שולף את הכי נדיר פה ושם...
זה היה פסיכי.
אחי. -זה כאילו...
אז זה ה... זה האבטיפוס? -זה או מספר 2 או מספר 3.
זה מספר 2. -אני לא רוצה להגיד שזה מספר 1
כי אני לא יכול לאשר את זה בוודאות.
זה משנת 1957. -1957.
אני חושב שיש שני אבות-טיפוס ל"וי",
ויש לו את היהלום הקטן הזה בחיבור,
מה שהם לא עשו באף "וי" אחרת כשעברו לייצור סדרתי.
לגיטרות האחרות אין את הדבר הסקסי הזה.
מה זה לעזאזל? -כן, הם לא...
זה עוקץ, והם לא שמו אותו.
זה כל כך מגניב. מעולם לא ראיתי את זה.
אני לא מבין למה הם לא עשו את זה בכולן, אחי.
אתה פשוט מחזיק את התינוק הראשון,
והוא פשוט מחזיק אותו בבית.
הדרך שבה אני מסתכל על גיטרות היא...
כמה הן טובות בלהוציא את מה שיש לך פה
ופה, דרך הפיק-אפים,
דרך המגבר, החוצה לעולם.
גיטרות הן לא דבר אדיר? -אין כמוך, אחי.
מוזיקה, בנאדם. מוזיקה היא קסם אוניברסלי. -זה קסם אמיתי.
קסם, בייבי. היי.
פרמינגדייל, ניו יורק
"וול סטראנג גיטרס" היא כנראה אחת
מחנויות הגיטרות הטובות במדינה, עם הדברים הכי נדירים שיש.
אז זה שבוע טוב.
מעולם לא הייתי כאן לפני כן.
הגענו. "וול סטראנג גיטרס", בייבי.
החלק הכי טוב בזה הוא לקבל קצת היסטוריה,
להעביר הלאה, להבין את החשיבות של הגיטרות הקלאסיות האלה.
אתה חתיכת ממזר ענקי, אה? -אתה הרבה יותר גבוה במציאות.
זו פייג'. -נעים להכיר אותך.
תיכנס ותחווה את החוויה המלאה. -אני חייב לחלוק כבוד.
סליחה, חבר'ה.
אלוהים אדירים.
אחי!
סליחה, כואב לי הצוואר כרגע. אני חולה.
כל דבר בחנות הזו הוא כמו כנסייה.
אתה פשוט עומד שם המום.
יש לו הכול, בכל צבע.
בחיים לא ראיתי את הגיטרה הזו.
זה כמו הילדות שלי. ה"וי" וה"אקספלורר", זה זה.
זו מטאליקה. אז...
זאת מ-58', 59', או שזו יצאה מאוחר יותר?
זאת יצאה ב-63', אבל המספר הסידורי הוא מ-58',
ככה הם עשו את זה. זו ה"אקספלורר" היחידה שיש לי. הן לא בדיוק גדלות על העצים.
אני יודע, אבל אני מסתכל עלייך מחייכת ככה ואומר לעצמי, "טוב, מגניב".
הם ייצרו בערך 18 כאלו, וזה היה כזה כישלון מסחרי,
זו וה"פלאיינג וי", שהם בקושי הצליחו למכור אותן כחדשות.
קראו להן "גיטרות עתידניות".
היו כמה דגמים, וזה אחד מהם.
אני חושב שזה אחד הדברים המגניבים ביצירת התוכנית הזו.
אתה פוגש אספנים, בוני גיטרות,
אנשים שמייצרים אותן ו"מיישנים" אותן,
ואז אתה יושב עם חברים ונגנים
ופשוט מעריך את הכלים המשובחים האלו.
זו יקרה יותר מה"וי". -כן, הן יקרות יותר מה"וי".
כי יש רק 19 כאלו.
וואו.
הדבר הכי קשה בפרק הזה היה
להצליח להשיג שתי גיטרות
כדי שנוכל לקחת אותן לגיבסון ולייצר אותן מחדש.
אולי לייצר עשר כאלו, למכור אותן,
וגם להעמיד כמה למכירה פומבית.
בואו נדבר על "ביג אד". סיזר הוא חבר קרוב,
ובעונה שעברה בנינו הרבה דברים.
בנינו מחדש את הגיטרה של סלאש, את הגיטרה של בילי גיבונס.
הוא בדיוק קנה את "ביג אד". ספר לי עליה.
בעצם זאת "אקספלורר", אבל הוא קנה אותה ממך,
והיא כנראה אחת הגיטרות הכי יקרות...
כן. -בעולם.
כן. הייתה להקת בלוז בסינסינטי, הלהקה של ביג אד תומפסון.
ברור ש"ביג אד" הייתה הגיטרה של אד תומפסון.
קניתי את הגיטרה ולא באמת הייתה לה היסטוריה מתועדת.
בעצם גילינו את זה בדיעבד.
"ביג אד" גיבסון אקספלורר 1958
הגיטרה נקראת על שם ביג אד,
הבעלים המקורי, ביג אד תומפסון,
שהיה נגן בלוז בסינסינטי, אוהיו.
הוא קנה אותה חדשה ב-1958,
והיא ליוותה אותו לאורך כל הקריירה שלו.
לאד היה אח בשם אופל.
גם אופל היה גיטריסט, והוא קנה את ה"פלאיינג וי" ב-1958.
לחבר'ה האלו היה טעם ממש טוב.
שתי הגיטרות התגלו על ידי ריק ויטו,
שהיה אז הגיטריסט החדש של "פליטווד מק".
ריק נסע למועדון,
וכאספן ופריק של גיטרות,
הוא ראה את אד על הבמה עם הגיטרה הזו.
הוא מצא את המשפחה והשיג את שתיהן.
שריק ויטו ייכנס לפאב קטן בסינסינטי
ביום רביעי בערב,
ויצא עם סט גיטרות "קורינה" מהבעלים המקורי
זה הכי טוב שיש.
אני מתרגש כי אנחנו הולכים לגיבסון
לראות את "ביג אד". -כן.
אני אוהב גיטרות. לכל אחד צריכה להיות גיטרה.
נאשוויל, טנסי
היי. -מה קורה?
מה קורה? ברוך שובך. -וואו.
הכספת של גיבסון
אתה יודע מה זה?
זה משהו מיוחד. -לעזאזל.
וואו.
התמונות לא עושות לה חסד, נכון?
עבורי זו לא סתם "אקספלורר קורינה".
זאת הקורינה אקספלורר, האחת והיחידה.
ברור שקודם מסתכלים ומתאהבים.
העיניים מתאהבות, אבל אז מחברים אותה
וזה פשוט מעיף לך את המוח.
אלוהים אדירים, אחי.
אלוהים, זה הוא. -זה "ביג אד".
הוא בחור גדול. תראו את זה.
זה מעבר לגיטרה בשלב הזה.
קריירה שלמה של מישהו נמצאת על הכלי הזה,
ואפשר לראות את זה בכל פינה.
הקטע הוא כזה. חלק מהאנשים אוהבים גיטרות במצב מושלם.
זה ואבי-סאבי. איך מתארים יופי?
כשהכול בפריחה? כשהכול מושלם וירוק?
או בשלכת של הסתיו? בשיא החורף?
הלבלוב באביב? מה זה יפה?
אני אוהב לראות את ה"מוג'ו".
על "ביג אד", על הצוואר, יש ממש את טביעת האגודל שלו.
התחושה הזו.
שים את האגודל כאן בסריג השלישי. -אלוהים אדירים.
יש שם שקע בעץ. -בחיי.
רואה? -תראה, זה כזה...
זה ממש שקע.
ה"לס פול" מ-59' או "לס פול סאנברסט" סטנדרט מסוף שנות ה-50
נחשבות לגביע הקדוש.
יש 1,600 כאלו שמסתובבים בעולם.
מהדגם הזה יש רק 19.
גם אם היה לך את הכסף והיית מסתובב
עם 2 מיליון דולר במזומן, לא תוכל לקנות אחת כזו
כי הן לא למכירה.
זה כל כך יפה.
לא הצלחנו להשיג את ה"וי" שאחיו ניגן עליה,
אבל מצאנו את ה"לנדפיל".
ה"לנדפיל וי".
זה מטורף כמה שיש להן מאפיינים דומים.
הן דומות מאוד. -כן.
הן נראות כמו אחיות.
הכתמים האלו, זה באמת זיעה ולכלוך.
ככה זה גם על "ביג אד".
יש פה המון היסטוריה.
ובחיבור של הצוואר בשתי הגיטרות,
אפשר לראות בחיבור
איך הלכלוך הצטבר סביב הקו.
זה לא שבור,
פשוט נגעו בזה המון.
זה ממש מגניב.
כששמים את ה"לנדפיל" ו"ביג אד" יחד, זה מרגיש כאילו
ניגנו עליהן באותו זמן.
הן היו ממש שחוקות ומלאות זיעה.
אז החלטנו לייצר אותן כי הן נראות כמו תאומות.
זו היתה ההחלטה, לייצר את שתיהן.
ה"לנדפיל" וה"ביג אד". הן נבחרו.
כריס.
אחי, זה פסיכי. -תענוג אמיתי.
בוא נראה אותה. קח אותי לשם. -בסדר.
ה"וי" הכי יפה שראיתי בחיים שלי
הייתה ה"לנדפיל" של כריס בלייקלי.
לעזאזל.
אני כמעט לא מוכר גיטרות. אלו התינוקות שלי.
אלוהים.
היא כל כך קלה. -נכון.
היא כל כך קלה.
לעזאזל.
אנחנו לא רק אספנים, אנחנו משמרים.
אנחנו רוצים להעניק לגיטרות האלו את הכבוד המגיע להן.
כשרואים תמונות אומרים "וואו, אין מצב"...
במציאות זה הרבה יותר מרשים.
לפני ארבע שנים שמתי את החלק הזה בפה סתם בשביל הצחוק,
ועדיין יש לי את הטעם בפה. לא יודע מה זה, אין לי מושג.
זה השיא של כל מה שאספתי בשלושים שנה.
כשפנית אליי בהתחלה,
נהניתי להקשיב לך, להקשיב לדבריך,
אבל כשאמרת "אני הולך לקנות את הלנדפיל וי", הפסקתי להקשיב.
כאילו כיבו אותי. עשיתי "הא?"
כל מה שאמרת מאותו רגע
היה מטושטש כזה.
זה עדיין כאב. הרגשתי כאילו אני מאבד ילד.
הייתה לי ממש מועקה בבטן מהמחשבה על כך.
אבל הבנתי שזה עבור מטרה גדולה יותר.
אלו חדי-הקרן. -נכון.
זו אחת מגיטרות ה"אקפלורר" הגדולות בהיסטוריה.
אלה ללא ספק
שתי ה"אקספלורר" וה"וי" הכי אדירות שהעולם ראה.
אני מסכים. -כן.
תסרקו אותן, תעשו מה שצריך, אבל הרעיון לבנות אותן...
שתי חדי הקרן האלה... -זה עניין גדול.
זה עצום. -זה ממש סיפור.
זה רעיון מטורף ולא יכולתי לחשוב על משהו מגניב יותר לעשות.
אפשר להתחיל? -עכשיו?
שטום מרפי ישקיע כל כך הרבה אנרגיה ב"ביג אד",
שהיא הגיטרה הכי שחוקה שראיתי...
ואותו דבר ב"לנדפיל",
לעשות את כל העבודה הזו ואז למכור במכירה פומבית,
אנחנו באמת רוצים לגייס כסף למתנות,
אנחנו באמת רוצים להעניק כסף לאנשים שזקוקים לזה.
כל השעות, האהבה, התשוקה,
איפה שכל זה היה,
זה דבר יפה שאנחנו יכולים לעשות
כדי להציג את זה, את הרוח הזו, להעניק אותה לעולם.
מהזווית שלי, כמי שאמור להוסיף
את הקונספט של שחיקת את הגיטרות, זה באמת המבחן האולטימטיבי.
שמעת כבר שסזר רוצה לעשות את "ביג אד"?
כן, וזה קצת הפחיד אותי כששמעתי את זה.
אבל זה יהיה אתגר מגניב במעבדה,
כי הגיטרות האלו כל כך חשובות היסטורית
ונדירות.
וואו, זה הרבה צבע, בנאדם. -לא, זאת זיעה.
אני יודע, אבל זה מטורף.
זה אדיר.
מריחים את זה. אפשר להריח את זה.
קצת. תריח את "ביג אד".
מגעיל... זה כמו לעשן.
המפשעה מלוכלכת.
לא יאומן.
אז אני הולך לגרום לזה להיראות ככה.
אתה תגרום לזה להיראות ככה,
ואתה תגרום לזה... -להיראות ככה.
להיראות ככה.
נצטרך רק להבין מאיפה להשיג את כל הזיעה הזו.
אני אוהב את זה. זה הכול. יפהפה.
אמן, זה המכחול שלך.
מסמר חלוד.
בנאדם, יש לי צמרמורת עכשיו.
פשוט מטורף.
לעזאזל, תראו את זה.
איך אתם שותים את הקפה שלכם?
שחור ומטאל. -שחור?
בטח. כבד, חזק ושחור.
בייקון הודו, אה? -כן, אחי, זה הכי טוב.
אני אוהב להכין את זה ככה בתנור,
כי זה פשוט נהדר.
כי אני לא צריך להפוך את זה כל הזמן.
הנה הדלק שלכם, חברים.
תודה לך, תודה לך. -בבקשה.
התקשרתי לקירק
ואמרתי לו שלא חשבתי שנתעורר ככה בחיים.
הוא אמר: "אחי, בוא, אני ער מ-5:30.
אני אכין לך ביצים ובייקון הודו. נעשה חיים."
שאלתי מה לעזאזל הוא עושה ער ב-5:30?
הוא אמר, "ביליתי את כל החיים כערפד שחי בלילה.
עכשיו אני בודק את הגלים. אני רק רוצה לגלוש."
הקטע הוא כשגיליתי את הגלישה,
גיליתי שלקום מוקדם ולתקוף את הגלים בבוקר
זו הדרך היחידה.
בעשר השנים האחרונות
החלטתי לפשט את החיים שלי,
לטובה,
ולהתמקד בדברים שחשובים לי.
רק שתדע, הרבה אנשים לא יודעים את זה,
אבל אני אגיד לך כי בטח לא תרצה להיות שם.
ביולי, בברמינגהאם. אתה יודע על זה?
זה אוזי? "בלאק סאבאת'" מתאחדים?
ההופעה האחרונה. האחרונה בהחלט, אחי.
עם ההרכב המקורי. -עם ההרכב המקורי.
ואנחנו פותחים.
זה מיוחד. זו הולכת להיות הופעה מיוחדת.
בשבילי זה אומר המון, כי זה "סאבאת'".
הם אלו שכתבו את הספר.
הם כתבו את הספר של מה שאנחנו עושים, אחי.
ובשבילי, הפעם האחרונה הזו היא כדי להגיד תודה,
להראות הכרת תודה, להודות להם.
הייתי עושה הכל. זה פשוט אלוהי.
כל מה שאתה צריך, אחי. -כן.
עם כל אחד מהם, וגם שרון. מה שהם צריכים.
הם עשו כל כך הרבה בשביל מה שאנחנו אוהבים ועושים.
האלבום הראשון ההוא,
כששומעים את "בלאק סאבאת'",
והפעמון מצלצל והגשם...
אתה שם.
בפעם הראשונה ששמעתי אותם ממש פחדתי.
היינו בקמפינג ליד המדורה בחושך,
ביער וזה. -כן.
כששמעתי אותם פחדתי קצת.
כמו המכשפה מבלייר, לעזאזל. אני אומר לך.
רוצה עוד? אני יכול לטגן עוד דברים.
אלוהים, זה כל כך טעים.
זה היה מושלם.
פריז, צרפת
"בדרכים"! -אלוהים, כן.
אנחנו ב"לואי ויטון" עכשיו. -אלוהים, אין בעד מה.
יש לי את המשיכה המוזרה הזו כל החיים.
אני אוסף מזוודות כל החיים. לא יודע מה יש לי.
אני אוהב תרמילים ומזוודות אז אני הולך להשתגע כשאכנס לשם.
כן, תתכונן.
בחיים לא ראיתי נרתיק של "אקספלורר",
אבל הרעיון של בנייה ידנית לפסלים האלו,
ליצירות המופת האלו של מוזיקה ואמנות,
להתקבל בלואי ויטון, לראות את האומנים הגדולים האלה, זו הייתה פריבילגיה.
וואו. תראו את זה.
וואו, בראבו.
בסדר. אפשר?
מישהו אחר רוצה לבוא ולפתוח? לא? אני?
זה מה ש"לואי" תמיד עשו.
הם מייצרים דברים כדי להגן על מה שאתם אוהבים עם קלאסה
והם יוצרים יצירות אומנות מהממות.
וואו, זה מהמם.
זה "בדרכים".
וואו, זה כל כך יפה. תראו.
הנרתיקים שהגיעו עם הגיטרה היו מיוחדים.
הם נראים כמו...
הם נראים... עור כתום, וזה נדיר מאוד.
לא היו להם את הנרתיקים כי הנרתיקים המקוריים לא תמיד שרדו,
אז חשבתי לייצר את המזוודות הכי טובות בעולם.
הם יתיישנו עם הזמן, יקבלו את הצבע הכתום,
יספגו את הזיעה מסיבובי ההופעות
והן יחטפו מכות.
נראה לי שהרעיון היה לייצר משהו ממש נקי
שיקבל את הנשמה של הדרכים.
הגיטרות האלו נתנו השראה לסגנון מוזיקה
שאמא שלי לא אהבה.
מה את חושבת, אמא? -אני אוהבת את זה.
זה מה שמטאליקה ניגנו עליו, אמא.
מה? -מטאליקה.
תוציא אותי מהסרטים שלך.
אני זוכר שראיתי תמונה.
זה מטורף איך פרסומות,
תמונות שאתה פשוט... הן נשארות איתך לנצח.
הייתה תמונה של קית' ריצ'רדס
בפרסומת ל"לואי ויטון". זה היה ממש מגניב,
הוא ישב על מיטה, עם הגולגולות, והיה שם נרתיק של "לואי ויטון".
חשבתי לעצמי, "בחיי, נרתיק לגיטרה של לואי ויטון".
זה מדהים.
לא יאומן. מהמם, לא?
כל הכבוד לכולם.
קירק האמט
היי אחי, מה המצב? -מה המצב?
מה קורה, אחי? מצטער שאתה חולה.
היי, אחי. איך הולך?
כן, זה מבאס. אני תמיד נהיה חולה.
אין לי מושג מה קורה.
טוב, ניגנת...
ניגנת בגשם, זה מה שקורה.
ניגנת בגשם אתמול, אחי.
כן, לא משנה. שיהיה.
הגיטרות פה.
אנחנו הולכים לייצר את האבטיפוס מ-57', יש אור ירוק.
ראית אותה כבר. נכון,
ראית אותה אצלי בבית. -כן, אחי.
אני סופר נרגש מזה.
אולי נייצר חמישים כאלו. אולי יותר.
רק היכולת לייצר את האבטיפוס הזה עבור מי שאוהב אותן,
ופשוט, המעריצים והחנונים כמוני,
היכולת להראות לאנשים,
מעולם לא ראיתי או שמעתי עליו לולא קירק.
העובדה שהוא חולק את זה עם העולם
זה יפה. וגיבסון יוכלו לייצר אותן.
נוכל לעשות את כל עבודת הבנייה, כן.
אחי, אתה יודע למה אני כל כך שמח?
כי יהיו לי כמה בשביל סיבוב הופעות
ולא אצטרך לדאוג לגבי זה.
אנחנו נייצר אותן לפני ההופעה של סאבאת'
בברמינגהאם, כדי שזה יהיה שם.
אז תוכל להחליט אם להשתמש בהן.
אבל לפחות נסיים אותן לפני ההופעה.
זה יהיה מדהים, אחי.
פעם הבאה שנתראה זה בהופעה של סאבאת'.
וואו, זה יהיה ממש מיוחד.
אז נתראה ביום הופעה של סאבאת'.
בסדר, אוהב אותך, אחי. -בסדר, תשמרו על עצמכם.
תנוח, אחי. אלוהה. -אלוהה.
אחי, הוא כזה מגניב.
בסדר. -אני אשים את זה בצד הזה.
אנחנו מוכנים? חזרה להתחלה.
רק הגענו, ואנחנו ננסה לעשות משהו מיוחד.
זה לקח הרבה זמן אבל אני מרגיש שזה רגע השיא כרגע.
זה היה מסע ארוך עבור הילדים הרעים האלו.
ברמינגהאם, בריטניה
נונו שירה, נונו שירה.
-הגענו, מותק.
נונו שירה, נונו שירה.
טים, טים, נונו שירה.
מעולם לא חשבתי
שיזמינו אותי ל"חזרה להתחלה".
כשראיתי את החדשות באינסטגרם, מיד התקשרתי לקירק
ושאלתי אם אפשר כרטיס.
יומיים אחרי זה רוס האלפין התקשר
ואמר ששרון אוסבורן רוצה שאני אנחה את האירוע.
הייתי כזה, "מה?"
"היא רוצה שאתה תנחה." בחיים לא הנחיתי.
דת' מטאל
חזרות חזרה להתחלה
תודה רבה לכם. לעזאזל.
פתיחת סופר גרופ ג'ייסון מומואה (שלהוב הקהל)
בדיקה, בדיקה. אחת, שתיים. כן.
בנוסף, בכל שבוע הוסיפו עוד ועוד להקות,
עוד ועוד.
בשלב הזה, כל מי שאני אוהב שם.
כל הילדות שלי שם.
ואני עומד להנחות על הבמה. זה היה מפחיד.
ברמינגהאם! סטיבן! -ג'ייסון!
שד הצרחות.
מעולם לא הייתי במקום עם כל כך הרבה להקות,
הגדולות בעולם, והן תומכות בגיבור שלנו.
תנו כבוד להיסטוריה של בלאק סאבאת' ואוזי אוסבורן.
ההיסטוריה של מוזיקאים גדולים.
אלוהים אדירים.
אלוהים אדירים. תודה רבה. היי יפהפייה.
היי!
אמא, את נראית כמו בוטן ליד ג'ייסון.
בואו לפה, שניכם. -בואי, מוכנה?
באותו זמן, אנחנו מכינים את המופע, אנחנו מייצרים את ה"וי" וה"אקפלורר".
מביאים הכול לשם.
היכולת לקחת אותן ולהביא אותן לבמה, להראות לכולם.
פשוט להיות שם איתן כדי להוקיר כבוד
ל"סאבאת'".
לאוזי. אוזי.
אני כל כך אסיר תודה. -תודה לך, אחי.
אתה נראה מדהים, אחי. טוב.
הנה הגביעים הקדושים. -לעזאזל.
יש לי הפתעות בשבילך. -בחיי.
הייתי אצלך בהוואי, אכלתי את ארוחת הבוקר המדהימה שלך.
אתה באמת שף טוב. -תודה, אחי.
זה היה בזמן המחסור בביצים.
לא הצלחנו להשיג אותך כשהיית על המטוס,
אבל ניסיתי להתקשר אליך, ולבסוף זה קרה.
הנה זה.
אנחנו בשנת 1957.
אלוהים!
כן, כן!
אלוהים, איזה יופי.
כן, כן, כן, אחי.
אחי, זה מטורף.
בנאדם, זה פסיכי. כמה אתה רוצה לייצר?
להוציא לעולם? -לפחות חמישים.
לפחות. -כן.
לפחות. -לפחות חמישים.
אז נייצר אותן.
ויהיה מגניב להעמיד אחת למכירה פומבית.
לגמרי. -בוא נחרוט עליה מה שעשית בשבילי
ונשלח אותה למכירה, והכול יעבור דרכי.
בוא נעשה את זה. למישהו יש אולר?
למישהו יש סכין? -למישהו יש אולר או משהו?
יש לי מברג. -דוקרן? דוקרן קרח?
צריך ליצור כל מיני דברים שנוכל למכור במכירה פומבית.
הכסף ילך ל"גיבסון נותנת".
זה מתחבר לכל מה שאנחנו אוהבים לעשות. הם רוצים לעשות דברים אגדיים, וגם אנחנו.
וגם לעזור.
מי שיקנה אותה יקבל את האבטיפוס משנת 1957,
מ"חזרה להתחלה", עם חתימה של קירק. די מגניב.
אני חושב שזה די מגניב.
הפרק הזה הוא שילוב של כל הדברים
הכי נדירים והרעיונות הכי פרועים שלי בעונה 2.
אני מקווה שתאהבו.
ולקנח עם ההנחיה של "חזרה להתחלה"...
להיות שם עם כל הלהקות האלה.
אני מרגיש כמו ילד קטן.
אני לא מאמין שאני זוכה לעשות את זה. ולתעד את זה.
זה חלום שמתגשם, תודה שצפיתם. אוהב אתכם, ביי.
עשיתי את זה, בייבי!
ברוכים הבאים ל"חזרה להתחלה",
המופע האחרון בהחלט של אוזי אוסבורן
והמופע האחרון בברמינגהאם של בלאק סאבאת'.
אני לא אשקר לכם.
כשהודיעו על ההופעה הזו,
ידעתי שזה יהיה הלילה הכי גדול במוזיקה.
השתגעתי. התקשרתי לכולם.
לקירק, לפיל, לאיאן.
אמרתי להם "אני חייב להגיע עם הילדים.
מישהו יכול לעזור לי?"
אני יותר מסתם מעריץ.
אני אובססיבי ל"סאבאת'" וללהקות פה הערב.
המטאל נמצא בדי-אן-איי של כולנו.
כל דמות שגילמתי אי פעם קיבלה השראה מהמוזיקה הזו,
נבנתה בזכותה.
זה בכל מה שאני.
אז כשמשפחת אוסבורן התקשרה לבקש שאנחה, פחדתי פחד מוות.
מעולם לא עשיתי את זה.
המקום שלי הוא שם בקהל איתכם
אבל אם זו הדרך שלי להשיג כרטיס אח"מים
ולהיות הכי בר מזל מתוך ארבעים אלף איש בעולם,
אמרתי "אוזי, סליחה על הבריטיות שלי, אבל בוא פאקינג נעשה את זה!".
אז בואו נפרק את המקום!
מוכנים?
אני לא שומע אתכם! מוכנים?
אני דלוק!
תראו לי ידיים באוויר!
שום דבר שעשיתי לא מתקרב להנחיית האירוע הזה.
פחדתי, התרגשתי, קינאתי בקהל. הצטרפתי לכולם.
פשוט חגגתי עם כולם את האיש שאני אוהב
מכל הלב. "סאבאת'" נתנו לנו את זה.
קדימה!
תראו לי ידיים, קדימה.
היינו ביציע וצפינו באוזי.
כשהם עלו לבמה, פשוט הלכנו קדימה.
אמרתי "בואו נגיע עד הבמה". התקדמנו ואף אחד לא עצר אותנו.
כולם אמרו "היי, ג'ייסון".
"תודה חבר'ה".
תראו לי את הידיים שלכם, לעזאזל!
כל החברים החוליגנים שלי היו שם, הלדים שלי, אשתי, וכולם פשוט,
"כן, כן. פשוט תבוא לפה". אני כזה...
פשוט הייתי שם וצילמתי את זה.
צילמתי הכי טוב שיכולתי. הייתי מהופנט.
הייתי קרוב לאוזי יותר מכולם.
אפילו גיזר לא מספיק קרוב.
אף אחד בעולם לא קרוב יותר ממני כרגע לאוזי ובלאק סאבאת'.
מה לעזאזל?
איזה רגע מדהים.
בין חמשת הרגעים הגדולים בחיי.
לידת שני הילדים שלי...
ולראות את אוזי ובלאק סאבאת' בהופעה אחרונה, כל כך מקרוב.
זה פסיכי.
שיר אחרון אי פעם של הלהקה, לעזאזל.
זה מושלם. אמרתי לנסיך האופל,
"אוהב אותך. אלוהה. תודה רבה על כל מה שעשית.
על כל מה שנתת לנו."
זהו זה, בנאדם.
זין על הכול.
לידת המטאל, אנחנו בברמינגהאם
וזו הפעם האחרונה שנראה את בלאק סאבאת'.
התינוקות שלי זכו להיות פה.
הלהקות האהובות עליי וחבריי.
ואף אחד לא היה קרוב יותר ממני.
זה גן עדן.
כן, בייבי!
זה הפעלול הכי יקר אי פעם.