Jeg er så glad for at jeg ikke lærte det tidligere.
-Da ville jeg ikke vært her. -Særlig.
Der er det, kompis. Vi er tilbake.
Bank, bank! Ikke bli redd! Jeg vil bare låne litt brunt sukker!
-Hva skjer, kompiser? -Hva skjer, gutten min?
-Oi! Det er så vakkert her. -Ja.
-Hold sporet flatt. -Det er dette vi er her for.
Det er veldig vakkert.
Jøss.
Skapelsen av denne sesongen har gått ut på å ta det til et nytt nivå.
Gjøre det enda større.
Forrige sesong var noen av de beste stundene vi har hatt, med bakkeløpene.
Det jeg alltid har hatt lyst til å prøve, var plankebaneløp.
Det er bare det kuleste. Plankebaneløp med mc er den første ekstremsporten.
Er dette fem år siden?
-Den første gangen her. -Du sov der.
Jeg satte opp feltsenga her.
Jeg ville sove sammen med disse jentene. Disse var yndlingene mine.
Denne slo meg i bakken. Og DH-ene der borte. Formen, utseendet, alt.
Jeg tenkte: "Hvis jeg var en mc, ville jeg vært den og den."
Med den kom Harley foran alle andre, gutt.
Fra da av var det ingen vei tilbake.
Harley-Davidson lanserte Banjo-motoren med to kamaksler i 1919.
De lagde rundt 14 av disse motorsyklene for 100 år siden.
Veldig få av dem fins nå.
Det er ingenting på den motoren som de brukte på gatesyklene sine.
De til vanlig vei. Ingenting. Dette er liksom begynnelsen på fart.
Motorsykkelkjøringen hadde da eksistert i ti år.
Den første tiden der de lærte hvordan man kjører fort og så enda fortere.
Første gang jeg så Banjo-motoren og Cyclonen, var... Jeg følte ærefrykt.
Man er bare tiltrukket. Man blir trukket inn av disse syklene.
Jeg vil bare kjøre dem. Bare kunne oppleve hvordan det ville være.
-Der er den, hva? -Den har vært der.
-Jeg mener...Matt? -Ja?
-Har du kjørt en Banjo? -Nei.
-Hvor jævlig kult er ikke det? -Ikke ennå.
Jeg vet ikke om noen som lever nå, har kjørt en sånn.
Bare for å sette det i perspektiv.
-Folk som oss... Vi fikk ikke tak i dem. -Ja.
Det er det beste av det beste for fabrikkens eget lag.
De ødela dem da de var ferdige med å kjøre dem.
Så av de 14 fins det kanskje fem eller seks kjente eksemplarer i dag.
Resten er det ingen som vet hvor er. At noen i det hele tatt ser på dem
og prøver å gjenskape dem... Det er et mirakel.
Det fine med Wheels Through Time er alle jeg treffer.
Å ha Nick og Brian der, som ser drømmen sin gå i oppfyllelse...
I begynnelsen, når man spør om noe så stort, så er det nervepirrende. Og...
Jo flere vi kan forholde oss til med det nervepirrende stresset, desto bedre.
Dra til Walksler... Mange av ideene kommer fra Wheels Through Time.
Jeg traff Competition Distributing der.
De var der da vi fant på hele ideen om hvordan vi kunne skanne dem.
Så for å bygge noe sånt som dette, må vi i praksis... Sean?
Man må skanne inn alle dataene fra den motoren.
For som Matt sa, så fins det ikke noe sånt som en kopi av en fabrikkslaget JD.
Så alt ved den er unikt.
Heldigvis, med Sean og Competitions hjelp, kan vi gjøre det mye enklere.
-Ja, produksjonstiden går ned. -Vi gjør alt selv.
Alle som er med, er lagspillere og entusiaster for disse syklene.
Vi vil se alle disse kjøre løp sammen.
Den andre, som er den sjeldneste, er Cyclone. Ikke sant?
Aaron? Vil du komme inn med den? Jeg lukker øynene.
Sett den på noe, så vi kan... Skal vi sette den her et sted?
Ja, hvordan ligger vi an? Vent.
-Jeg traff Aaron... Hvordan møttes vi? -På Instagram.
Jeg treffer alle der.
Jeg fikk en telefon, og han sa: "Hei, jeg er Jason Momoa.
Jeg så den mc-en du bygde. Den er fordømt sinnssyk.
Kan jeg komme og se? Eller ta den med hjem til meg."
Aaron er litt...
De lagde bare én av deg, Aaron. Jeg tror at Gud sa: "Ja, det holder."
Med alt jeg spurte om, sa han: "Ja, jeg skanner den. Lager den. Former den."
Jeg viste ham noen 3D-filer jeg arbeidet med
for å gjenskape Cyclonene.
Og han sa: "Det er noe av det kuleste. Vi må lissom bygge ti av dem."
Det er den vakreste... Den er en av de peneste motorene jeg har sett.
Fanken. Hvor lang tid har det tatt så langt?
Rundt tre og en halv måned fra start til slutt.
Cyclonene var sin tids raskeste.
190 kilometer i timen uten girkasse, bremser eller clutch.
All kraften går til bakhjulet.
Brennende metanol mellom beina i et tråsykkelchassis.
I 1914 lagde de denne. Banjoen kom ikke ut før i 1919.
Så denne slo bare ut alt? Hvordan endte det med at Banjoen slo Cyclonene?
De ble kalt "Rask og skjør" i gamle dager. De er lette,
og latterlig raske, men mange deler på disse var kjent for å svikte.
Kanskje det fins fem-seks ekte Cycloner som er kjent i dag.
Det blir ikke sjeldnere enn det.
Hvis du ser etter løpshistorie for antikke motorsykler, så er det dem.
Om mindre enn ett år vil vi alle kjøre på Banjoer og Cycloner.
Det er det viktigste med det. Dette er hele greia.
"Jeg fikk en sprø idé! Kan vi gjøre dette?" Og de sier: "Ja, det kan vi."
Men det er ganske storslagent å kunne komme inn i det dere karer driver med.
Jeg kan ikke fatte at vi skal kjøre denne.
Jeg er målløs, så beæret og gira.
Jeg har ønsket å kjøre plankebaneløp siden jeg var i tenårene.
Som sluttproduktet og resultatet av å se flere Cycloner sammen,
flere Banjoer, CAC-er, enda en DAR.
-Alle på det samme stedet. -Det er ikke bare én mc. Det er alle.
Ja, tre eller fire av disse på det samme stedet. Det har nok aldri skjedd.
Å kunne kjøre en Cyclone, å kunne kjøre en Banjo... Det er bare sprøtt.
De fins bare på museer. Det er det eneste stedet man ser dem.
Så Cyclone, Banjo, CAC. Kanskje vi kan lage noen Peashootere.
Dra bort til Billy...
-Og kjøre mot ham. Neste år. -Ja?
-Hvorfor må vi vente et helt år? -Det avhenger av dere.
Vi trenger mange av dem. Men få samlet alle,
så blir det første gang jeg opplever dem. Jeg er gira.
Å kunne kjøre mc-er sammen, så de ikke bare henger på veggen.
La oss ruse dem. Vise verden hva disse tingene gjorde,
hva folk gjorde og holde liv i dem.
Dette er Cyclonen. De er ganske unike for sin tid.
Disse kunne slå stort sett alle andre motorsykler på banen,
bare de ikke gikk i stykker.
Og grunnen til at de sviktet, er at de var altfor kompliserte.
Framdriftsystemet hadde skrå tannhjul. Alt er veldig tynt.
Girtennene brakk av.
Ei tann brekker, og så blir det en kaskade av ødeleggelse.
Det er et par små bekymringer med disse syklene, mekanisk sett.
De er bygd for å bli kjørt med full gass, og de er bygd som tørrkvister.
Ingen fullførte et løp på 16 mil på en Cyclone, for de gikk i stykker.
Jeg har gjort et par forbedringer på den originale Cyclone-designen.
Dette her heter ei spiraltann.
Opprinnelig var det bare et vanlig, skrått tannhjul.
Dette griper bare ei tann av gangen.
Og når man har presset fra ventilløfterne på ei tann
som bare er et par millimeter tjukk, så ber man om trøbbel.
-Det er sprøtt. Alt drives av den. -Å ja.
Hvor lang tid tok det deg...? Hvor lenge er det siden du begynte å lage denne?
Jeg har drømt om å bygge en sånn i noen år.
Men jeg begynte på den for kanskje seks måneder siden.
Jeg fikk tak i 3D-skanninger. Begynte å tegne nye CAD-filer ut fra skanningene.
Noen venner hadde originalens dimensjoner.
Vi hadde nok informasjon til å sette sammen...
...CAD-filene for å lage disse.
Og med moderne uskrifts- og CAD-teknologi,
kan ting som selv NASA-ingeniører siklet over for ti år siden,
nå bestilles på Amazon for tusen daler.
-Det er ganske sprøtt. -Ja.
Og lidenskapen din for det er...
Det er utrolig med alle tingene du gjør.
Få er villige til å låne ut en original Cyclone-motor som vi kan jobbe med.
Så det meste av dette var bare å ta informasjon
fra hundre forskjellige kilder.
Museer, trykk. Det er nær ved å begynne helt fra grunnen av.
Man etterforsker det nesten.
Så det er dette vi vil lage.
Rammen er utrolig. Du fant en Reading-ramme, hva?
-Ja. -Så denne sykkelen er unik. Her er den.
Det eneste bildet. Jeg vet ikke om denne fins nå.
Antakeligvis ikke.
Så det er en Reading Standard. Du kan se det akkurat der.
Så dette er... Og vi skal ha Roam på den.
Vi skal lage en "Roamie". "Roameren".
Det krever et totalt fokus å sette tingene sammen igjen.
Det kan virke sprøtt sett utenfra, men dette er som arkeologi.
Man prøver å sette sammen et puslespill som er hundre år gammelt.
To Cycloner og én standard. Vel, "Roameren".
PRUNDALE I CALIFORNIA
Jeg har arbeidet på sykler i 18 år, og det begynte da jeg var 12.
Jeg hadde en håndfull venner som likte crossykler.
Faren min sa at hvis jeg ville kjøre med dem, så måtte jeg arbeide for det.
Han slepte hjem en 1984-modell CR250. Greia var bare skrot.
Og han sa at jeg kunne kjøre den hvis jeg kunne starte den.
Jeg nådde ikke engang fotpinnene. Og jeg slet i timevis. Jeg var sta.
Jeg ba om hjelp. Jeg fikk ham til å vise meg hvordan det funket.
Vi brukte de neste ukene på å demontere den.
Og syklene ble eldre og eldre. Underveis har jeg gått på mc-loppemarkeder
og eksperimentert med å lage mine egne deler.
Og det ballet på seg til en...
...økonomisk sett ganske ødeleggende avhengighet.
Jeg gjør det jeg er glad i. Bygger motorer.
Bygger deler fra grunnen av. Støper i metall.
Det er alt jeg har ønsket å gjøre siden jeg var gutt.
Det er så kult å kunne lage ting og dra ut og kjøre og nyte dem etterpå.
Første gang jeg så en antikk sykkel...
Skattejegerne kom da jeg gikk på videregående, og han slepte
et Excelsior-kadaver ut av en låve. "Det er den kuleste sykkelen jeg har sett."
Jeg havnet i et kaninhull på Google en sommer og lastet bare ned mc-bilder.
Jeg transplanterte gressklippermotorer til tråsykkelkadavre
og prøvde å lage disse kopiene av sykler til plankebaneløp.
Det føles renere, og man blir mer knyttet til det originale ved de syklene
jo mer man driver med dem.
Det at jeg har en topp til en Cyclone på verkstedet får meg nesten til å klikke.
Når jeg har tre fullstendige Cycloner på verkstedet
må jeg noen ganger bare gå bort en stund.
Jeg vil bare sitte der på krakken og glo på dem.
Man får ikke gjort noe når man blir oppslukt.
MAGGIE VALLEY I NORTH CAROLINA
Så det vi har her, er girkasse-siden av Banjo-motoren.
Det kommer fra skanningsprogrammet og importeres inn i et program
der du kan reparere de områdene den kan ha bommet på.
Man går inn, og man kan manipulere med dette, og man...
Å, du gjør i praksis Seans jobb for ham.
-Ja, stort sett -Forstått.
Så du går inn, skanner den og gjør en dritdårlig jobb. Jeg så det nå.
Ja, han gjør en dritdårlig jobb, og du rydder opp i dritten.
Kom og se her et øyeblikk. Dette er det blå området der Sean gjorde det.
Det er det åpenbare. Han ville ikke inn i...
Det gule betyr at han ikke gjorde jobben sin. Så du er...
Du koster mer penger fordi han ikke gjorde en god nok jobb.
-Det stemmer. -Skjønner.
Jeg tror ikke det ville gått an å gjøre dette prosjektet uten hjelp fra alle.
Uten Matt. Tilgang til motoren og motorsykkelen hans.
Competition og deres hjelp med å skanne ting.
Og du må finjustere og pusse det?
-Eller kommer det ut...? -Omtrent sånn.
-Akkurat sånn. -Jepp.
De har jo en kunnskapsbase rundt det vi prøver å oppnå her.
Så det tar oss kortere tid å gjøre noe utrolig vanskelig, som forrige gang.
Med materialet og greier... Der vi var skeptiske sist:
"Kan dere fortelle om tettheten i forhold til et tradisjonelt mønster?"
For det var vanskelig for oss å fatte med DAH.
Dette er romfartsteknologi.
De bruker dem i moderne bilfabrikker og sånt nå.
Man skriver ut komponenter, motorkomponenter, alt det fine.
Dette har 99,8 prosent tetthet.
Det å gjøre dette vil ikke bare spare oss for tid, prototyper og produksjon,
men også for oss de utallige timene som vi brukte på å maskinere.
Det tar snarveier for oss.
Så hvis vi kan oppnå dette, virker det som om det blir mye mer effektivt.
-Kult. -Det heter "billigere", seere.
Mye billigere for Jason og Brian! Da får vi lage flere, jævla sykler!
Hvis dere sparer penger, så får vi flere sykler!
Det er alt vi bryr oss om! Tilbake til deg, Susan!
MOONACHIE I NEW JERSEY
Jeg traff Nick gjennom løpene og turene til mc-loppemarkeder.
Nick og jeg har veldig like ideer om hvordan ting bør foregå.
Vi tilnærmer oss tingene på en veldig lik måte.
Vi sender mange ideer fram og tilbake til hverandre.
Arbeidet på DAH-prosjektet førte oss sammen.
For vi var i en tid med kovid og alt. Vi snakket med hverandre hver dag.
Det var et prosjekt vi gikk veldig inn for.
Heldigvis har vi lissom: "Hva syns du om dette?" "Helt rått."
Ville jeg ha rosa, så ville han nok sagt: "Kult." Blått: "Ja, blått funker."
Vi er ofte på bølgelengde.
Et prosjekt som dette, hvis man ikke hadde hatt riktig lag og riktig partner,
så ville det blitt et rent mareritt.
Jeg tror at Nick og jeg er like i den forstand
at en sykkel vil si fra når den vil passe sammen.
Noen deler passer lett sammen, og noen kjemper imot.
Den ideelle tidsrammen ville være å bruke flere år.
Men jeg tror J har en tidsramme på et par måneder.
Det nifseste for meg er å yte den rettferdighet.
Å lage noe som tåler tidens tann. Som tåler all kjøringen vi skal gjøre.
J presser disse maskinene veldig hardt.
Jeg vil få dem til å se ut akkurat som en kopi eller en original sykkel.
Det er noen forskjeller, fordi vi går ut fra historiske bilder og sånne ting.
Disse syklene fins ikke.
Selv sykkelen på Wheels Through Time er et unikt eksemplar.
De forandret disse syklene for nesten hvert eneste løp.
Nick og jeg, bare ved å gjøre vår greie med den moderne teknologien i 2025,
vil uansett gjøre vår egen vri på det. For hvordan kan man la være?
De blir litt annerledes bare fordi vi gjør det i dag
enn det de gjorde for drøyt hundre år siden.
Jeg tror at man må utkontrahere visse ting med et sånt prosjekt,
bare for å oppnå det tempoet man trenger.
Så jeg har for det meste fokusert på å bygge rammene og deleproduksjonen.
Jeg tror vi begge er dugelige.
Nick kan stort sett klare alt jeg gjør og omvendt.
Men Nick er en helt vill motorbygger.
Jeg har jobbet på sykler siden tenårene.
Crossere og sånt. Det begynte vel sånn.
Det begynte med Shovelheader og Panheader.
Salg og kjøp av deler, fordi jeg ikke hadde penger.
Så jeg dro på mc-loppemarkeder og fant én del her og én del der.
Jeg har mekket på sykler fra jeg var 17.
Jeg bygde den første i mors garasje.
Og så begynte jeg med løpskjøring kort tid etter det.
Jeg var tatovør i 15 år.
Og jeg tuklet med sykler som en slags kreativ avkobling fra dagjobben min.
Da koviden kom og alt stengte, drev jeg mye med biarbeid. Altså mc-er.
Da alt åpnet igjen etter koviden, var jeg så opptatt med motorsykler
at jeg ikke engang tenkte på å begynne med tatovering igjen.
Da jeg var ung og begynte å jobbe med motorsykler, tenkte jeg aldri
at jeg skulle bygge verdens sjeldneste sykler for "Aquaman".
Det er ganske sprøtt!
Herregud, gutt! Se hvor vakker den er! Det er vel virkelig den peneste motoren?
-Oi. -Den ser så fin ut.
Hvor fort tror du at den kan kjøre?
-Vanligvis 160, om den er giret riktig. -Skummelt.
-Direktekoblet. Nesten ingen bremser. -Oi!
Det blir fantastisk å se disse to side om side. Jøss, gutt.
Vi skal kjøre om kapp med Harleyene.
Det er ganske utrolig. Vi satte oss fore å gjøre det umulige.
Vi lager Banjoer, DAR-er, CAC-er.
Fant på noe ut fra et bilde. Vi visste ikke engang fargen, men...
Se på det!
Du er utrolig. Jøss.
Det er "Roameren". Det er "Roaming Standard".
Og så det styret. Herregud. Alt er mekanisk. Oi!
Herregud, kompis. Se på det.
-Kompis? Hva faen er det? -Dette er en Cyclone Model R15.
Strand lagde da tre forskjellige sykler.
Han hadde en løpssykkel, en gatemodell, og en såkalt strippet fabrikkssykkel.
Mer eller mindre som en Speedster, som er den R15 du ser her.
-Er det det dette er? -Ja.
Speedster.
Den har alt utstyret til en gatesykkel, som clutch, brems og fothvilere.
Men den er på en måte jazzet opp direkte fra fabrikken.
Du er enestående, mister. Det fins bare én av deg. Hvordan klarer du det?
Noen vil kalle det "å bruke autisme som et våpen".
Herregud. Utrolig.
Kompis! Ingenting annet i verden!
-Herregud! -Se hva den gjorde med støvlene mine!
Denne greia blir bare jævlig skremmende.
On The Roam. Takk for at du oppfylte drømmene mine, Nick.
-Kompis. -Jeg gleder meg til å se denne greia.
Og bare stille dem alle sammen opp.
Man kjører 160 kilometer i timen på en tråsykkelramme
med 100 prosent etanol. I praksis en bombe.
Man kjører rundt i ring på en bombe. Og det er lissom...
Å gjøre det på 1920-tallssykler og tøye grensen for fart...
Jeg har aldri følt den opplevelsen. Jeg ville opp til neste nivå.
Vi vil ende opp med tre Banjoer, én DAR, to CAC-er nå...
Knuthen, som jeg har aldri har sett.
-Du har sett en. -Og noen åtteventilere.
Og noen åtteventilere. Å, ja. Noen åtteventilere.
Det er en fest. Vi har skjerpet greiene siden første sesong.
Spenn fast sikkerhetsbeltet.
HOHENWALD I TENNESSEE
Trekk deg tilbake, kompis.
Jeg tror at det å kunne se disse nye vennene og gamle vennene
som samles for det samme målet...
Etter et par år med å bygge disse umulige maskinene.
Alt er blitt virkeliggjort. Jeg tror alle var i sjokk.
-Se på det! -Oi.
Å, vennen min.
Sitt på den, vennen min.
Original lakk. D-A-R.
Ikke be meg sitte på noe jeg ikke kan kjøre.
-Jeg vil ikke sitte på den da. -Du får kjøre alle sammen.
Vi kjører alle sammen.
For en motorsykkelentusiast er dette et ganske produktivt øyeblikk.
Dette var oldeforeldrene våre som gjorde dette, og det lever fortsatt.
Det fins ennå i sjelene våre. Vi får det tilbake. Fanken, som de moret seg.
Det er som å gå 120 eller 110 år bakover i tiden.
Jeg mener, det er som... Kom igjen.
Disse tingene var fortidslevninger i flere tiår.
-Bare noe man så på og snakket om. -Man kunne aldri få lagt labbene på en.
Ja. Og nå er de så verdifulle, at ingen vil kjøre dem. Jeg mener...
-Dette er lissom det nest beste. -Vi skal ha tre.
Tre mot tre.
Disse vil alltid være velkomne utenfor hos meg.
-Å, kompis. Det blir bra. -Alle sammen. Å, jøss.
-Takk, Billy. -Du må gjøre noe.
Du har gjort nydelig arbeid. Dette er enestående.
Ja. Takk.
Da jeg vokste opp, beundret jeg disse menneskene, og...
Det er så kult å få kontakt med de karene, som...
De er... Jeg vil jo ikke si helter, men jeg vil også si det, fordi det er...
De er rene legender. De bygger klodens kuleste ting.
Å kunne reise tilbake med noe som er så legendarisk som en Cyclone...
Det føles bare som en drøm.
Greit. Vel, dette er litt som... Disse tre syklene er så stort som det blir.
Det er en drøm som går i oppfyllelse å få bygge disse med vennene mine
og bare ha denne ideen om å kunne gjøre dette, så...
Se på denne. Dette er Banjoen. Dette er åtteventileren.
Vi skal kjøre løp med den. Forniklet Banjo.
Det er et "klyp meg i armen"-øyeblikk å kunne ha disse tre sammen.
Dette er sånn drømmen slutter.
Der er det.
Jøss, se på ham!
Er den blank nok?
-Jeg digger den, gutt! Digger den. -Dere gjorde en god jobb.
Takk.
Hei, se.
Det er ganske utrolig. Våre venner Tom og Sean eier Competition Distribution.
De skannet stort sett alt. Vi sendte det inn.
Og disse to tøffingene, Brian og Nick...
-Det er en Bosh-baby. -Der er de.
Bosh-baby.
Og du fikk de tre. Det tok meg... Denne er Walkslers.
Jeg ble inspirert da jeg så denne.
-Det er høydepunktet her. -Det er også for å feire Harley.
For det er alt vi alle... Vi er så glade i dem.
Nå skal vi kjøre råtassene. Og så syns jeg det hadde vært så kult
å ha disse prisene fra alt vi har gjort og all inspirasjonen fra gamle venner.
Skjønner dere?
Dette er et kunstverk, dere.
Det vi skal gjøre...
Det er nok første gang at en rekke Banjo-løpsmotorer
har vært på en bane på kanskje hundre år eller mer.
Dere har tatt Harley-Davidsons sjeldneste løpsmotor.
Høydepunktet i utvikling fra 20-tallet.
Og vi skal prøve den for første gang på et århundre.
-Jeg er ærlig talt litt nervøs. -Spent og nervøs.
Men jeg tror at det er en sunn forsiktighet.
Disse greiene gikk kjempefort og gjorde ville ting på den tiden.
Det blir nok sånn nå også.
Greia med disse motorsyklene er at de ikke var trygge i utgangspunktet.
Hver gang jeg kommer til en bane
og skal kjøre en veteransykkel uten bremser og kløtsj, er det et kjempekick.
Hjertet begynner å pumpe. Kroppen blir varmere. Jeg bare...
Jeg vet allerede hvordan det er. Men det er...
Som å hoppe i fallskjerm. Hoppe ut av et fly uten å vite hva som skjer.
Man håper man er trygg og alt går bra, men man vet ikke. Så risikabelt er det.
Bare en håndfull mennesker har sett alle disse syklene sammen, når de fungerer.
Å se Cyclonene, å se alle de forskjellige Harleyene...
Det er bare helt unikt. Alle ble vel slått i bakken.
Det er virkelig en ære, for man har alle vennene som kommer sammen
for å oppnå en drøm som man vil oppnå.
Og det innenfor en tidsramme, der de arbeider med været og forholdene.
Alle syklene var så forskjellige.
Hver eneste en av dem var en ny opplevelse.
Det er nok det som gjør det så spesielt. Hver motor, måten rammene ble bygd på...
Alt hadde sin egen holdning, sin egen følelse, sitt eget brøl.
Jeg har aldri kjørt på en gjørmebane før.
Man kommer inn i en perfekt tilstand, der man kan kjøre i doseringen.
Det er en annerledes følelse. Man kan ha dette perfekte øyeblikket.
Man er fullstendig årvåken. Man lever bare i øyeblikket, og man føler alt.
Alle sansene går for fullt. Lydene er forskjellige fra alt man har hørt før.
Lukten, farten, hvordan sykkelen føles, hvordan den følger banen.
Og når man vrir på gassen, så gir man liv til dette ville dyret.
Karene fuktet banen, og jeg hadde aldri sett noe sånt før.
Tanken på å fotografere løpet sånn som vi gjør det. Være en del av det.
Få kameraet inn og oppleve det.
Vi kjører sammen med den sjåføren. Det var en ganske rå opplevelse.
Jeg må si, når jeg ser på denne sesongen...
Det er en fordømt snål ting å si, men...
Jeg så på den og vet hvor mye arbeid vi la i den. Jeg fikk tårer i øynene.
Og det er bare helt sprøtt. Jeg ser bare på motorsykler.
Men jeg fikk tårer i øynene fordi jeg vet hvor mange som har jobbet hardt
for å få disse motorene til å gå for meg, så jeg kunne vise verden dem.
Og denne opplevelsen... Jeg samlet alle vennene mine.
Det var så kult.
Det å se det gå fra solnedgang til natt.
Og ånden i det hele. Jeg er bare så takknemlig. Jeg er så takknemlig.
Tekst: Tor Hundstad Iyuno