Ja!
Den är bra, du.
Jag tar den. Jag tar den.
OAKLAND, KALIFORNIEN
Vänta...
Det här är den ultimata...
Det här kickstartade säsong två för mig. Det var den stora drömmen.
Jag vill göra nåt som vi har pratat om.
Nåt jag aldrig gjort förut. Jag vill bygga en motorcykel med er.
De mest speciella just nu är krigsmodellerna.
Årsmodellerna -42, -43, -44.
-43:an är omöjlig. -Den från 43 går inte.
Vissa Harley-cyklar är oerhört svåra att hitta.
Till exempel 1943 Knucklehead.
Produktionen av Harley-Davidsons till försäljning sjönk drastiskt 1943
till bara hundra motorcyklar per år
på grund av att nästan alla resurser användes av militären.
Min dröm är att hitta krigscyklarna...
...var de än är i världen och ta hit dem.
Ni två är Japans älsklingar.
Om det är nån...
Om det finns två människor som Japan älskar mer,
så är det Max på 4Q och Cycle Zombies.
Vad gäller Cycle Zombies, så kan jag inte säga: "Jag har den på lager."
Jag jobbar på en motorcykel och säger: "Den är klar."
Och då ringer nån. Ofta en kille i Japan.
Jag vet inte varför. Kanske för att vi har varit där mycket.
Japansk motorcykelkultur...
Jag har lärt mig massor av deras studier av amerikansk motorcykelhistoria.
Jag har lärt mig mycket från dem.
De var smarta nog att lista ut
att alla ville ha 36:an, för det var det första året.
Men de mest sällsynta är från -43 och -44, krigsåren.
Det finns inget mer sällsynt. Och hur kan jag göra det här bättre?
Jag ville samla mina vänner
och låta dem skräddarsy hojarna från krigsåren
och göra egna, personliga versioner.
Om en sällsynt 43:a skulle komma hit till museet...
Det skulle vara en stor ära om det hände,
om hojarna kom tillbaka till stället där det började.
Folk i Japan köpte americana-prylar
redan innan amerikanerna brydde sig om saker från 50-talet
eller vintage Levis.
Här gick folk vidare till nästa nya grej.
Jag tror att det var därför så många cyklar och annat hamnade där.
Det är inte... De bara: "Det här är coolt, jag ska sätta mig in i det här."
Jag har vänner som tagit ut ett 15-årigt lån för att köpa en gammal cykel.
-Ja. -Det är inte en trend för dem.
-Det är deras liv. -En livsstil.
De har jobbat så jävla hårt för att ta dit grejerna.
Tänk så utmanande det måste ha varit.
Du pratar inte språket. Du reser till USA,
och köper nåt som vi byggde på mitten av 40-talet under ett bittert krig.
En del har blandade känslor kring att man säljer cyklar utomlands.
Som att vår historia bara försvinner. De här gamla hojarna är sällsynta.
Eller hur?
De åker mycket på dem. De tar hand om dem.
De är uppslukade av det. Det är coolt. Det är därför de byggdes.
Man ska åka på dem.
Det kommer att bli sjukt. Vår första resa utomlands.
Vi kastar oss ut.
Så jag ska försöka köpa en hoj i Japan. Så brukar det inte gå till.
Ingen åker till Japan för att köpa tillbaka motorcyklarna.
Max!
En bra dag, baby!
Det är bra, mannen.
-Wow... -Jag vet inte.
Jag ska inte ljuga.
Det är en av de vackraste motorcyklarna jag nånsin har sett.
Det var häftigt för Jay känner många där borta
genom Instagram och sånt.
Han skulle köpa en elfenbensvit Knucklehead från 1937.
Killen klev ur Porschen och det var nån jag kände.
Jag sa hej och han visade ett foto.
"Din pappa satt på cykeln för två år sen."
37:an är antagligen den bästa originalcykel jag nånsin åkt på.
Den är... Den är perfekt.
Och vi hade just anlänt.
Det var inte en cykel från krigsåren, men den var ändå otrolig.
Att vi fick se den tillsammans...
Det var nåt nytt. Det var en försmak på resten av resan.
Det häftigaste är att alla lamporna funkar på instrumentbrädan.
Att hitta de här gamla maskinerna, överlevarna,
som byggdes för länge sen och som har stått orörda...
Man måste verkligen leta för att hitta dem
och bygga upp ett förtroende med ägaren som har haft cykeln i 50 år.
Man måste verkligen lägga manken till för att få komma och kolla på sakerna.
Den här... Alla detaljer smälter samman till en helhet.
Hur går den?
-Den känns som en symaskin. -Det är det.
-Det är galet. -Jag vet.
Allt. Förutom vipparmarna, det...
Vi är... Alltså, den är helt otrolig.
Kliv av.
Kulturen i Japan är liksom...
Folk håller koll på vad som händer.
De har en känsla för tidlösa egenskaper,
för det som inte är en flyktig trend.
När jag såg den här på Ebay blev jag kär.
Jag visste inte vart den tog vägen. Yujin köpte den, och nu har du den.
Nu tar jag hem den. Vi ska ställa den i Harley-museet, bredvid 36:an.
Den gröna och den vita. Den elfenbensvita drottningen.
-Han sa stafetten. -Stafetten.
Han är den femte ägaren. Han ger dig stafettpinnen nu.
-Sjätte! -Mitt favoritnummer!
Den sjätte stafettpinnen. Jag diggar det.
Det är nervöst att träffa en samlare
och försöka få dem att släppa nåt som de älskar,
nåt som de letat efter hela livet.
Det är en del av deras identitet. Det är så viktigt, så sällsynt.
Man säger liksom: "Jag ska ställa den på platsen där den föddes."
Yujins hus, baby.
Vi har kung Elfenben. Drottning Elfenben, va?
-Hon heter Silky. -Ja.
-Känns det bra? -Jag mår toppen. Hon är vacker.
ENDAST HARLEYS
LOS ANGELES, KALIFORNIEN
Jag heter Eric Espinoza.
Jag äger ett klädföretag som heter UNIF Clothing.
Siffrorna varierar beroende på vem du frågar
men man tillverkade bara cirka 100 av de här cyklarna.
Många har inte överlevt.
Jag kan räkna på två händer antalet cyklar jag känner till idag.
De flesta får aldrig se en sån här, än mindre köra en.
Erans Knuckleheads, 43:an, 44:an...
Färre än 80 stycken byggdes det året.
Att få se en i verkligheten är oerhört sällsynt.
Det spelar ingen roll hur mycket pengar du har,
det hjälper dig inte att hitta en Knucklehead från 1943.
Dyker nån upp och säger: "Jag vill ha en Knucklehead -43",
då svarar man: "Lycka till".
115, 130 stycken tog sig ut ur Harley-fabriken 1943 och...
Och nu letar vi efter dem.
Det var några cyklar han verkligen ville ha i Japan.
Hans favorit var en 43:a i originalfärg som vår vän Gaku från Hawgholic hade.
Men det Jason ville ha var inte till salu.
Det var min kompis hoj.
Han ville åka dit och försöka charma honom.
Och Jason är charmig.
Men han vill liksom köpa en cykel i originalfärg
och som är en av kanske bara 12 som återstår i världen...
Modellerna från andra världskriget...
De är oerhört sällsynta.
USA har flest,
men de är spridda över Japan och Europa.
Kota från Roller, Ripper Magazine är en nära vän till Max.
Jag har känt Kota ett tag, och han känner Gak.
Det är annorlunda på bilden.
Jag ville träffa Gak.
För mig är han... Han är en av de största i Japan.
Så att få träffa honom... Jag hade redan sett många av hans cyklar.
Jag såg honom i Roller, och när jag såg 43:an
satte det bollen i rullning.
-OP. -Ja, OP.
Där är den.
Det är fan den coolaste hojen jag nånsin sett. Kolla.
Fan.
Wow.
Jag blev chockad när jag såg hur Gak bygger sina cyklar.
Det är ett väldigt, väldigt litet garage med några av världens bästa delar.
Utrymmet är pyttelitet och han jobbar på golvet.
Man brukar få ett tips, åker till en lada, hittar nåt
och får höra dess historia. Det är en jakt, en förväntan.
Vi flög till Japan med våra vänner och klev in i det här garaget.
Han pratar inte mycket engelska och jag pratar inte japanska, så...
Den är vacker.
Tusan...
Väldigt bra.
Den är så cool.
Gak är... Jag har känt Gak i kanske 17 år.
Gak sov över här en gång för typ tio år sen
och jag förstod mig inte riktigt på honom. Det...
Vissa motorcykelbyggare glorifieras av rätt anledningar,
andra på grund av saker som jag inte riktigt kan förklara.
Gak kan mycket om chopperns historia
och han har samlat på allt det här i 30 år.
Han har bra smak.
Gaks stora kulor har redan bucklat till den.
Gjorde dina kulor det här?
-Mina kulor? Ja, för stora. -För stora.
Att Max och jag redan känner de här personerna
gör allt lite lättare.
Och köpet... Liksom, Jason sa inte:
"Här är pengarna. Vi ses, nu sticker jag."
Så brukar det liksom gå till.
Jason sa: "Vi ska skicka cykeln till USA."
"Jag vill att du kör den."
"Du ska få uppleva en långkörning genom landet till Harley-museet"-
-"där cykeln ska stå."
Den har mina tatueringar.
-Davenport? -Ja.
Davenport? Där växte jag upp. I Iowa.
Jag växte upp i Iowa. Jag föddes på Hawaii, växte upp i Iowa.
Mannen, en hawaiisk tatuering från Iowa.
Jävlar, vad coolt.
Jason är väldigt... Han har karisma.
Han är vänskaplig och attraherar folk.
Han drar människor till sig. Det hjälpte oss över språkbarriären.
Jag ville att han skulle förstå hur mycket det betydde för mig att vara där,
vilken ära det var.
Han skulle inte sälja den och Kota... Han fick allt att gå i lås.
Han tolkade åt mig och Gak.
Gak såg hur mycket jag uppskattade allt.
Gak, kan du tänka dig att kanske sälja den till mig?
Kanske? Tack!
Tack.
Det här...
-Samma. -Samma.
-Ja, eller hur? -För...
På mitt huvud.
Samma sak på huvudet.
Det är därför han låter dig köpa den.
Han tänker göra det.
Ja.
Först tänkte de nog:
"Han vill bara komma och köpa sakerna vi har köpt."
Men jag sa till Gak: "Han bryr sig verkligen."
Han är inte en samlare som ska stoppa allt i en lagerlokal.
I mina drömmar. I mina drömmar.
Jag ska köra de här till Harley.
-Så alla kan se dem. -Vi kör hela vägen.
De är de vackraste jag nånsin sett.
-Vi kör till Harley-Davidson. -Milwaukee, här kommer vi!
LONG BEACH, KALIFORNIEN
Jag heter David Polgreen.
Jag jobbar som advokat för ett företag som heter World Poker Tour.
Det är en sällsynt cykel.
Det är en av de mest sällsynta av alla Knuckleheads.
År 1944 byggdes färre än 500.
Eric och jag köpte de här två cyklarna tillsammans för fem år sen.
Han sa till Jason att jag hade en 44:a. Och han ringde mig direkt.
Jag mötte Polgreen genom Espinoza.
De letar tillsammans och hittar riktigt sällsynta delar.
Det börjar med motorcykeln, sen blir man kär i människorna och blir kompisar.
Han hade en 43:a och en 44:a. Jag bara, nu bygger vi den.
Det handlar inte om pengarna. Jag säljer aldrig såna här cyklar.
Jag skulle vanligtvis aldrig sälja en sån här cykel.
Jag vill använda mina coola idéer på mina motorcyklar.
Så jag har aldrig gjort det.
Jason är den enda jag nånsin byggt en cykel till.
Det är så häftigt att han ska få den för han kommer att uppskatta den.
Att en cykel som jag har jobbat på ska få stå på museet är otroligt.
Där står Harleys hela historia. Det är stort att få ha en cykel där.
OAKLAND, KALIFORNIEN
Det var så många byggare involverade, men jag ville ge några kameror
så de kunde dokumentera allt.
Jag bad Max och Scotty dokumentera hela byggprocessen.
Jag har alltid älskat fotografi. Jag byggde en hålkamera som barn.
Det är en av mina första kärlekar.
Planen var inte att bli professionell skateboardåkare.
Jag skulle fota skateboardåkare.
Jag tjänade min första lön inom skateboarding.
Jag hade en önskelista. Jag ville ha en Leica M6.
Så jag gick till affären, köpte en Leica M6,
men jag var så rädd att ta med den ut och använda den i Oakland,
för jag var i Oakland. Den har den stora röda pricken där fram.
Jag tejpade över pricken, men egentligen
var det nog människorna som gjorde mig nervös.
Sen träffade jag Jason som inte alls var försiktig.
Han kastade en över bordet och jag bara: "Det var coolt."
Min är inlåst i en låda i ett kassaskåp täckt av silke.
Vi var i Japan, och jag hjälpte honom skaffa motorcykeln via Gak,
och han gav mig en M3 från 1958.
När han gav den till mig sa han: "Lås inte in den här i din låda."
Och det gör jag inte. Jag håller det löftet.
Mina dåliga foton beror inte på dåliga verktyg.
Det beror på mig.
Jag har en helt sjuk kamera. En av de bästa.
Och jag har sett många ta fantastiska foton med dåliga kameror.
Det är sån här fotografi jag älskar.
Man försöker inte vinna priser eller imponera på folk.
Man dokumenterar bara en händelse.
En speciell dag som man antagligen glömmer
då nya minnen tar dess plats.
Jag har alltid med mig kameran.
Jag är inte så duktig på det, men jag älskar det.
Jag kommer aldrig att vara bäst på att svetsa och lacka.
Jag var aldrig bäst på skateboarding.
Men det är det jag älskar, att man alltid kan lära sig mer.
Linsen har börjat bli nött. Mässingen syns genom det svarta.
Jag har börjat fastna i den grejen
och bli som alla kända fotografer som bar med sig kamerorna överallt
och deras kameror blev vackert nötta.
Jag tänkte: "Jag täcker motorcykeln i mässing"-
-"och lackar den svart, så den ser ut som en Leica."
Det var mitt förslag till Jason
och han bara ropade "mannen!" över telefon.
Bling, bling...
Vi har 42:an, 43:an och 44:an. Några av de mest sällsynta Harleys.
Vi gav dem hojarna, så att de kan skapa vacker konst.
Och de presenterade en idé.
Jag vet att det är lite mycket, men det blir bra.
Man kan bli så uppslukad av såna här projekt. Jag lackar också.
Det här projektet har verkligen inspirerat mig
för jag får jobba med många olika lager.
Det påminner mig om den första jag byggde, 4Q-cykeln,
då jag hade en budget och jag var så taggad.
Jag vaknade kl. 8,
gick direkt till garaget och var där hela dagen.
Alltså, gud...
-Mannen... -Det blir coolt.
De här jävla grejerna, alltså.
Det här kommer att låta så kliché:
Allt som krävs är en del, så får man idén till en hel hoj.
Som alltid när man lägger ner sitt allt... Det förändras.
Ditt förhållande med det förändras. Och jag har faktiskt...
Den är redan färdigbyggd i mitt huvud. Det känns så bra.
Den enda färgen på en Leica är den röda pricken.
Så jag ville få in det röda.
Ytan är svart, men det röda ska skina igenom.
Jag måste visa i ljuset.
Med tiden så kommer det också att nötas ner.
Det är priviligierat att kunna välja en Knucklehead från vilket år du vill.
Den är vacker redan från början
och jag måste, liksom... Jag måste visa respekt.
En sak som jag lär mig nu är parkerisering.
En kemisk ytbehandlingsprocess.
Jag lägger nästan alla ståldelar
i det här badet
för att ge dem den där svarta färgen.
Det här vore ett roligt foto att skicka till sig själv som tioåring.
Du skulle inte ha nån aning om det betyder att saker går bra eller dåligt,
eller fatta vad man håller på med över huvud taget.
Det är så häftigt att det är nästan lika hållbart som krom. Det...
Det är ett lager där
som skyddar från rost och ger allt den här ytan.
Det ser bra ut. - Jason sa åt mig att ta ut svängarna.
Så, ja, jag tar ut svängarna som fan här.
Jag testar helt nya saker.
Jay och alla presenterade mig för nån på Leica.
Jag berättade om projektet.
Jag sa att min kompis Dayton gjuter delar och killen kollade i arkivet.
Han har skickat det han hittade.
Jag har några delar här. Det här är en linkert-förgasare från samma era.
-Den är lätt att smälta ner. -Mässing. Vi kan smälta det.
Vi ska se vad de har skickat här.
Ja, 1942.
Det här är en Harley-Davidson Knucklehead-motor från 1942.
Det är rätt era.
De här delarna är bokstavligen från Leicas från 40-talet.
Wow.
Vi kan smälta ner allt.
Vi gjuter om det och gör delar till cykeln.
-Ja. -De lever vidare för alltid.
Jag brukade filma lite förr,
och jag älskade det för det matchade grejen med motorcyklar...
Alltså, defekterna på motorcykeln är det som gör den så häftig.
Man hittar en bensintank med en reva som har blivit tätad.
Det är som ett ärr. Ett minne.
Arbetet med cykeln och att ta foton har verkligen inspirerat mig.
Att tänka tillbaka på alla minnen...
Även den där diffusa, bristfälliga saken påminner mig om att med en cykel...
Felen gör motorcykeln bättre och berättar en historia.
-Få se. Mannen... -Vi kollar.
-Ja, kolla. -Du har många cyklar, Taka.
Jösses. Det tar aldrig slut, Taka.
Det blir mer och mer.
Den här var inte här sist.
Tusan!
-Takas nummer ett. -Kan jag få en öl?
Vi gick till min kompis Takas verkstad. Vi är nära vänner.
Han är verkligen äkta vara.
-Vilket år är det? -1945.
-Är den till salu? -Nej.
-Kanske? -Kanske.
-Kanske? -Kanske, ja.
Alltså, mannen...
Japan, Japan.
Taka älskar berättelsen.
Att hitta cyklarna, rädda dem och väcka dem till liv igen
och hitta nya hem till dem. Precis som vi vill.
Det var där vi hittade varandra.
På Cycle Zombies handlar det också om själva berättelsen.
Människor är så konstiga.
Ibland hör man saker om folk eller band, eller så.
Folk säger: "Du kan inte gilla dem, för det är inte originalsångaren."
Man är avtrubbad redan från början och jag hatar det.
Taka kom. Jag hade hört talas om honom. Han kom hit.
Och jag visste inte om han var cool eller inte. Borde jag gilla honom?
Sen stänger man av sitt hemska tankesätt
och inser att man kollar på en människa som är så jäkla skön.
Han kom in hit och sa: "Tusan, vad bra det känns här inne."
"Vad menar du? Är det temperaturen?"
"Nej, det känns riktigt bra här. Det här stället är verkligen magiskt."
Eller nåt sånt. Jag älskar hur han översätter från japanska.
Det blir så jordnära och äkta.
Scotty, Max, har ni sett det här?
Den var begravd på riktigt.
-Ja, jag såg videon. -Kolla på det där.
Den låg bredvid bussen. De drog ut den.
Kan du tänka dig?
Varje gång jag besöker honom får jag en cykel att köra. Utan förbehåll.
Han öppnar hela verkstaden, och hälften av cyklarna tillhör hans kunder.
De litar på honom och låter ett gäng amerikaner leka med cyklarna.
Wow.
Vem är det?
Japans främsta.
Den enda vita japanen.
Killen är en raring. Jag har inget bättre ord.
En gammal själ, en vänlig person. Helt otrolig.
Vi ska försöka skaffa originalen också.
-Så... -Det är därför vi är här.
-Vi vill ha... -Det är därför vi är här.
-Vad har du? -För att...
Du kommer alltid till oss och köper saker.
Nu är rollerna ombytta.
Alltid!
Att kunna besöka en konstnärs studio är det absolut bästa.
Du får se världen de har byggt runt sig själva,
där de kan känna lugn och kaos.
Vad det än må vara. Det är lika viktigt att se Picassos studio
som målningarna.
Tänk er att jamma över hela landet.
Du också?
-Han kör hårt. -Ja.
Det är toppen.
-Jag ska tänka på det. -Låter bra. Låter bra.
-Vi måste ta en åktur. -Nu kör vi.
Jag brukade resa mycket när jag åkte skateboard, med typ 10 personer,
så jag är van vid större grupper.
Van vid känslan när man går in på en restaurang
och folk försöker lista ut vilket band ni är eller vad som pågår.
Men jag är rätt tyst och vill inte göra väsen av mig.
Så jag var nervös över att åka dit med Jason och alla.
Max är en enstöring. Han är det svarta fåret.
Det är roligt för vi är så olika, men gillar samma saker.
Vi hade olika uppväxter.
Jag vill inte vara i centrum och vill lämnas ifred.
Att se vad han gjorde, sättet han körde på,
inspirerade mig definitivt.
Han är min hjälte. Jag hatar ordet "hjälte",
men han är en häftig snubbe och jag ser upp till honom.
Det var så häftigt för jag förstod verkligen Max efter den här resan.
Jag sa det till honom: "Jag har sett upp till dig länge"-
-"dina motorcyklar, och hur du sköter din verksamhet."
Det var en av de största sakerna jag tog med mig hem från resan.
Jag har alltid hållit mig på utkanten av den här branschen.
Det betyder inte att jag inte gillar dig.
Jag vill bli inbjuden.
Jag vill bara kunna bestämma själv om jag kommer eller inte.
Det beror på ångest och sättet jag växte upp på.
Det handlar inte om att jag inte uppskattar eller inte tycker om folk.
Det har jag lärt mig från Jason och han har hjälpt mig att bli mer social.
Nåt av det bästa med resan var att känna att jag var en del av nåt.
Nåt jag redan är en del av, men jag fick bli påmind om det.
Det var verkligen en otrolig, otrolig resa.
Jag kan inte tro... Jag har aldrig sett nåt liknande.
Den mest sällsynta från -36 och -37...
Hela vägen till -43.
En helsvart 43:a, 44:a.
45:a.
Jäklar!
Det är galet, alltså.
Otroligt. När vi anländer till Harley och får se folks reaktioner...
Det eskalerade liksom.
Din idé, den började så liten,
och nu sitter vi här med alla hojarna, och alla vänner...
De har jobbat så hårt med att hitta dem och de lyckades.
Vi har känt Gak, Taka och alla länge,
och att liksom lyckas knyta samman alla och motorcyklarna, det...
Det första vi sa var att vi måste respektera killarna
för Gak, Taka
och, jag har nyss mött Yujin... De ligger i framkant.
Gak kan mer om allt det här än vi.
Vi ser upp till honom. Han är en stor inspiration.
När Jason kom på det här, tänkte jag att det var en bra idé,
men idéer rinner ofta ut i sanden.
Sen var Gak med på noterna. Och Yujin.
Vi har pengar i en påse från Starbucks,
de låter oss köra motorcyklarna och vi lyckades.
Det chockade mig.
Det har fört mig och Scotty närmare varandra.
Jag har lärt känna Gak bättre.
Yujin gav mig min favorithjälm som jag precis har visat.
Taka väntar alltid med öppna armar.
Det är så häftigt.
Jag trodde aldrig att den här idén skulle ta oss hit.
Tack till er alla för att ni gjorde det här.
Sen jag var 19 har jag kollat på de här hojarna och bara: "Wow!"
Jag är 45, så jag har haft lång tid att...
Jag har aldrig sett cyklarna samlade och det ska bli kul att åka hem
och tacka Harley.
Och berätta för alla mina vänner och samla alla.
För jag gillar att festa.
-Nu ska vi festa! -Ja.
Wow!
-44, -44, -42, -43,
-43, -43, -44, -44.
Fy fan.
Att se den här samlingen av de mest sällsynta...
Så här många från krigstiden har aldrig varit samlade.
Vi har en armé.
Polgreen, kom hit.
Herregud...
-Det är hett. -Kolla. Röd.
-Vad är det för styre? -Flanders nummer elva.
Det är toppen.
-Det är otroligt. -För gorilla-armar som dina.
Tusan, mannen, den är vacker.
-Allt i originalfärg. -Ja.
-Det är sjukt. -Sjukt. Wow.
Det här jävla styret, alltså.
43:ans enkelhet är själva grejen.
Jag anser att det är det bästa.
-Den är sjukt bra. -För att man tog bort överflödet?
Det är minsta möjliga, liksom.
Det man fick om man hade tur att få en.
Under den tidsperioden.
Ingen press, Eric.
-Ingen tittar. -Det är...
Programmet är bara 45 minuter långt.
-Vänta, filmar ni det här? -Ja.
Beach Whip-pojkarna är riktigt bra.
Tryck på tutan samtidigt som du startar.
Du väger inte tillräckligt mycket.
Fan, tänker ni visa det här på tv?
Jag vill bara säga, innan det tog mig 25 försök att få igång den,
så startade den direkt.
På första eller andra försöket varje gång.
Ska jag fråga Google hur man gör?
Det finns nog en Youtube-video.
Alla som kör de här vet att en dag står man där och bara:
"Vad håller jag på med?" Ibland tror jag att det är universum som säger:
"Vänta en minut och försök igen." Och sen bara funkar det.
Kolla in rören! Vad fan!
Vad i helvete?
Satan...
Det står -42.
-Harley-Davidson. -Den heter "Bloodbath".
"Krigets svin har tappat makten. Nu ringer klockorna"-
-"och domedagen nalkas. In kryper svinen på bara knän."
Inspirationen var, typ,
en kille som åkte ut i krig och när han kom hem
hade han förändrats. Han såg nya saker och han blev en ny människa.
Jag grävde djupt i den idén.
Jag tänkte på killarna som låg med sina hjälmar
och ristade in saker på dem.
En dikt, en bibelvers. Det här är sista sidan från Uppenbarelseboken 22.
Jag klistrade på den.
Det här är blommor, kanske från hans flicka hemifrån.
Min kompis Dayton gjuter. Han sa att han kunde komma.
Leica skickade delar från 1940 till 1942.
Vi smälte ner dem och två Harley linkert-förgasare.
-Det är vad det är. -Fan...
-Växelspaken också. -Är spaken gjord av det?
-Wow! -Så det är bokstavligen...
-Delar från krigstiden. -Nedsmält.
Det var skyttegravskonst.
Han använde sig av hemlängtan, en särskild sång,
och ristade in det på motorcykeln.
Varenda detalj var nednött, den hade varit med i skyttegraven.
-Vacker. Den är vacker. -Tack!
Jag är så taggad på att ta den till Milwaukee.
När folk får se den här... De kommer inte tro det.
Tack! Ja. Jag är exalterad.
Du förde samman familjen och gav oss den här möjligheten.
Alla Leica-grejerna har varit så häftiga
och att få fota och dokumentera det här bygget...
Det har varit fantastiskt.
Jag har några överraskningar.
Jäklar. Jason säger att han har överraskningar. Det gör mig nervös.
-Jag älskar dig, mannen. -Jag älskar dig.
Jag uppskattar dig.
Det var tufft att jobba på den här motorcykeln.
För jag ville verkligen att den skulle bli speciell.
Vi åkte till Japan och tog in all den här inspirationen
och att få den färdig och verkligen testa den,
köra den ordentligt, det var det det handlade om.
Det var julaftnarnas julafton.
Hans hoj är så elegant, en utställningscykel. Helt fläckfri.
Ser du guldet på ramen?
Du vet, jag älskar Leica...
Det första jag gjorde för sex månader sen
var att mässingsplätera ramen. Jag vill...
Jag vill att den ska berätta en historia. Rören är limmade.
De kommer att börja rosta. Tanken har 70 år gammalt lack.
Jag spillde bensin på den. Det ser så coolt ut.
Det matchar tanklocket.
Lamporna tror jag är franska. Från ett flygplan från 40-talet.
Men du har bara öppnat boken. Den kommer att förvandlas till nåt nytt.
Vi kan kolla på ramen och rista in nåt i den nu på en gång.
Ser du att det har börjat nötas bort här redan?
På nätfiltret. Här. Precis som på din Leica.
Som på toppen av kameran där man snurrar.
KRIG & FRED
Man ser hur det skiner igenom. Men jag ville inte fejka nåt.
Jag vill att det händer när du har den.
-Det är så det ska vara. -Ja.
En hundvissla från 40-talet.
Och det där är en liten berlock.
-Och lampan? -Det är det bästa.
Jag vill inte säga det på kamera för det...
Den är din och du har den.
Alltså, den här cykeln är...
Det här är nött, så den är röd...
-Och den kommer... -Ja.
Den delen blir röd och den mässing?
På ramen kommer mer mässing att nötas fram och sätet är oxblodsrött
med svart ovanpå, precis som färgen.
Tanken, stötskärmarna och de här är gamla Harley-grejer
så de har redan börjat nötas.
Wow.
-Ja. -Det här är fantastiskt.
Jag tycker det. Jag...
Det är så rent och enkelt, och så komplext.
Men liksom...
-Det är subtilt. -Det är det.
-Det är... -Exakt så.
Den är så vacker.
Så vacker.
-Älskar dig, mannen. -Detsamma.
Jag är så glad att du tycker om den.
Jag älskar den. Den är så komplex och enkel.
Tusan!
Jag är riktigt lycklig. Så peppad.
Jag saknade den när den åkte iväg. Jag längtade efter den.
När jag började som skådespelare hade jag bara en cykel.
Jag hade visioner om folk jag ville jobba med
och man skulle få se otroliga hojar, många skulle åka till Japan.
Idén om att åka till Japan och köpa tillbaka sakerna man älskar
och kunna dela det med alla och Harley och ställa allt i museet...
Det började som en galen idé som kändes omöjlig.
Nu är vi här.
Jag har ett citat från boken jag läser just nu.
"Det finns en typ av människa som inte passar in"-
-"och som inte kan sitta still."
"De krossar sina nära och käras hjärtan och vandrar vida kring."
Jag bara... Vandrarna. Så är det. Vi kan inte sitta still.
Det rök om cyklarna och vi gasade på uppför grusvägar
som om livet stod på spel.
Man tänker: "Hur mycket kostade de här cyklarna?"
Jag kollar på Jay och bara: "Vi kör dem, vi gömmer inte undan dem."
Jay säger: "Vi tar sönder dem och lagar dem igen."
Det är så det ska vara. De ska köras.
Ingen annan ser på en och säger:
"Jag älskar det du gör. Kör hårt. Gör vad du vill."
Jag har aldrig haft nån som sagt:
"Det är din vision. Du är konstnären. Gör det."
Jason drog igång oss. Han sa: "Kom igen, nu kör vi."
"Följ mig eller gå din egen väg och berätta hur det gick."
Ja, han startade allt. Han var gnistan.
Jag är lyckligt lottad.
Jag är gärna bensinen som han kan tända på. När som helst. Nu kör vi.
Som japan är hela idén med att ta en motorcykel från USA till Japan,
sen tillbaka till USA och stoppa den i ett museum väldigt...
Ovanligt, omöjligt.
Jag är bara en motorcykelförare som inte ens har en verkstad.
Det var en ära.
FILMAT PÅ EN AVSTÄNGD VÄG. PROVA INTE DET HÄR HEMMA.
Det finns ögonblick som tar andan ur en.
Andra gången vi körde över bron och vi spred ut oss,
så tittade jag på Jay och Scotty. Det var som en käftsmäll.
På ett bra sätt.
Det kändes som att allt föll på plats. Jag fick gåshud.
Motorcykeln var perfekt. Det var ett perfekt ögonblick.
Efter att ha jobbat på och kört den här cykeln...
Jag skojar inte,
jag blev alldeles pirrig och fick gåshud, och grät en tår,
för det var liksom... Det var helt overkligt
att vi tog oss från en idé till det här: Alla bränner nerför gatan.
Att få köra in bland en stor grupp HD-entusiaster
var en häftig upplevelse. Det kommer jag aldrig att glömma.
Motorcyklarna som står där nere, som Jason tog hit,
är för oss, som företag och en kultur,
som ett fönster till det förflutna.
Det som Jason har gjort för att få tag på dem är helt otroligt.
Det är nåt som nog bara han kunde ha lyckats med.
Man behöver ett nätverk, och vänner som känner nån
som känner en kille vars moster har en cykel, och så vidare,
för att nå så långt som han kan.
Utan honom hade det här inte varit möjligt.
Älskling, du är hemma.
De här cyklarna är otroligt sällsynta. Och att ha dem samlade på ett ställe...
Det är en av anledningarna till att museet byggdes.
Man måste förstå att på Harley-Davidson är motorcyklarna i vårt DNA.
Det här betyder nåt för det var här de byggdes.
Och det är viktigt, och det har betydelse.
Allt har fallit på plats och det känns oerhört mäktigt.
Många pratar om sina drömmar
men det är få som gör dem till verklighet.
Det var Jasons dröm att lyckas med det här.
Han har alltid en positiv attityd.
Och han involverar sina vänner.
Jag tror att det är det som gjorde att han lyckades med det här.
Jag blev riktigt rörd.
Det var nog nåt av det mest produktiva jag har gjort när det gäller motorcyklar
för jag samlade en sån blandad grupp människor från hela världen.
Wow. Fantastiskt.
Så häftigt.
Det här är det jag älskar och det som gör mig nervös.
Det gör mig galen. Det gör mig... Det visar upp alla mina knasiga tendenser.
Att få köra till Harley med de bästa cyklarna och ställa dem i ett museum...
Det är typ... Jag har gjort allt nu. Det blir inte bättre än så här.
Och att min son
fick möjligheten att åka med och lära sig från de bästa,
det var speciellt. Det var ett stort ögonblick.
JASON MOMOAS SAMLING FRÅN ANDRA VÄRLDSKRIGET
Man tänker på killarna som kom hem från kriget.
De skulle ha lagt till egna detaljer. Din cykel är helt olik Scottys,
som ser ut som nåt slags skyttegravskonstverk.
Max cykel är så jävla snygg och sexig.
Det är som Matisse, Picasso och Rembrandt.
Alla har sin egen stil och att kunna...
Att kunna göra det och på originalcyklar...
Jag är så taggad på att folk ska få se det.
-Vilken vision. -Tack, allihopa.
Tack för att ni hjälpte mig uppfylla en dröm.
Jag fick besöka de här platserna, fick nya vänner,
och jag fick nåt som är värt så mycket mer
än det jag betalade.
Egentligen skulle jag ha behållit cykeln för alltid.
Men om jag inte hade släppt den
så skulle jag aldrig ha kommit hit och fått köra den här.
Jag förlorade min cykel, men jag fick uppleva nåt ännu större.
SALOON DEN TÖRSTIGA TJUREN
FOTO: MAX SCHAAF
FOTO: SCOTTY STOPNIK
FOTO: MAX SCHAAF
FOTO: SCOTTY STOPNIK
Text: Nina Lindmark Lie Iyuno