Ja!
Den er god, kompis. Jeg tar den.
OAKLAND I CALIFORNIA
Vent.
For meg er dette Det hellige begeret.
Dette er enormt. Det innledet på en måte sesong to for meg.
Dette var den store drømmen. Jeg vil gjøre noe
som vi vel har snakket om. Drømt om. Noe jeg aldri har gjort før.
Jeg vil bygge en mc sammen med dere. Og den motoren som er mest spesiell nå,
er krigsmodellene. Krigssyklene. Det er lissom 1942, 1942, 1943, 1944.
-1943 er umulig. -Så vi fant ut at 1943 er umulig.
Noen mc-er fra Harleys historie er svært vanskelige å finne. Knucklehead 1943.
I 1943 må man huske at produksjonen av sivile Harley-Davidson-motorsykler
falt til et utrolig lavt nivå. Drøyt 100 i ett modellår.
For så mye av produksjonen på den tiden gikk til Forsvaret.
Drømmen min er å finne de krigssyklene...
...rundt i hele verden og ta dem med tilbake.
Dere to er Japans yndlinger. Hvis det er noen...
Hvis det er to personer japanerne er mest glade i,
så er det Max Schaaf, 4Q og Cycle Zombies..
Cycle Zombies er ikke en sånn greie som: "Jeg har disse syklene på lager."
Jeg bygde bare en sykkel og sa: "Denne sykkelen er ferdig."
Og så kontaktet noen oss. Ofte var det en fyr i Japan.
Og jeg vet ikke hvorfor. Vi var vel bare mye der borte.
Japansk motorsykkelkultur...
Jeg lærte ting fra studiene deres av amerikansk motorsykkelhistorie.
Jeg har lært mye av japanske mc-byggere. De var lure nok på et tidspunkt
til å forstå at alle vil ha en 36 fordi det er det første året.
Men de sjeldneste er 1943- og 1944-modellene, som er krigsårene.
For meg er det den sjeldneste av alle. Hva kan jeg gjøre for å skille meg ut?
Jeg ville ha et visst antall venner
som lagde disse hånd- og spesialbygde chopperne av krigssyklene.
Lage sine egne, personlige krigssykler.
Det sjeldne ved at 1943-motorsykkelen kommer tilbake hit til museet...
Det er en stor ære at det skjer.
Og at disse syklene skal gå tilbake til der det begynte.
Folk i Japan har kjøpt amerikanske ting siden før amerikanerne brydde seg
om 1950-tallsgreier og gamle Levi's.
Her gikk vi bare videre til det nyeste.
Og jeg tror det var sånn så mange sykler og greier endte opp der borte.
Det er ikke noe de bare... "Dette er kult, jeg vil begynne med det."
Jeg har hatt venner som tok opp lån over 15 år for å kjøpe denne gamle sykkelen.
-Ja. -Det er livet, ikke en trend for dem.
-Det er livsstilen deres. -De jobbet så hardt for å få sakene dit.
Jeg kan ikke fatte hvor nifst det var.
Man snakker ikke språket. Man dukker opp i USA, og så kjøper man noe
som vi bygde på midten av 40-tallet, under den verste krigen noen gang.
Noen har blandede følelser når det gjelder å selge sykler til utlandet.
Historien vår forsvinner lissom herfra.
De gamle syklene... Det fins bare et visst antall av dem.
De kjører dem mye. De tar vare på dem. De er så hekta på det.
Så det er ganske kult å se det. Det er det de er skapt for. De skal kjøres på.
Det blir en syk ferd. Den første gangen vi krysser havet.
Og stuper uti dammen.
Jeg skal dra til Japan og kjøpe en mc. Sånt skjer jo ikke.
Ingen drar til Japan og kjøper tilbake syklene.
Maxie!
En fin dag, vennen min!
Det er bra, kompis.
Oi. Jeg vet ikke.
Jeg skal ikke lyve.
Det er en av de peneste... syklene jeg noen gang har sett.
Det var kult, for Jay kjenner noen der som snakker på Instagram og ser ting.
Han kjøpte en hvit 1937-modell med elfenbeinshvit lakk.
Og fyren kommer ut av Porschen sin og er lissom en kompis.
Jeg bare: "Hva skjer?" Han viser fram et bilde.
"Faren din satt på sykkelen på Mooneyes for to år siden."
Den 1937-modellen er nok den beste fabrikksykkelen jeg noen gang har kjørt.
Den greia er... Den er perfekt. Det var lissom: "Vi landet jo nettopp."
Den var ikke fra andre verdenskrig, men likevel et hellig beger.
At vi alle kunne se det der sammen... Ingenting sånt hadde skjedd før.
Det var en forrett til det som skulle komme.
Det kuleste er... Se på det. Alle de små lysene på dashbordet fungerer.
Å finne disse gamle maskinene og lissom overleverne,
som ble bygd i gamle dager, uberørt og bare begravd...
Man må virkelig jobbe hardt for å finne disse tingene
og bygge opp et forhold til personen. Han som har hatt denne sykkelen i 50 år.
Man må virkelig ha satset noe selv og være i stand til å sjekke noe.
Og denne greia... Alle delene bare går i ett. Skjønner du?
Hvordan er den å kjøre?
-Greia er som en symaskin. -Den er det.
-Det er sinnssykt. -Alt. Bortsett fra ventilløfterne.
Vi var på... Nei, kompis! Denne greia er utrolig.
Flytt deg.
Japan er en kultur der jeg føler
at folkene der virkelig følger med på hva som foregår.
Og jeg tror at de følger med på den tidløse essensen
av noe som ikke bare er et kjapt kick.
Jeg forelsket meg i denne da jeg så den på eBay.
Jeg ante ikke hvor den ble av, og så fikk Yujin den. Og nå har du den.
Jeg tar den med tilbake. Til Harley- museet, ved siden av 1936-modellen.
Den grønne og hvite.
-Det er en elfenbeinsdronning der. -Jøss.
-Han sa...at det er stafettpinnen. -Perfekt.
Ja, han er den femte i stafetten.
-Han gir stafettpinnen videre til deg. -Jeg er den sjette. Yndlingstallet mitt!
Ja, den sjette i stafetten. Jeg digger det.
Angsten over å møte en samler i håp om å få dem
til å gi slipp på noe som er så viktig for dem
at de har jaktet på den og lett hele livet etter det...
På en måte er det identifikasjon, noe som bare er så viktig og sjeldent.
Men lissom: "Jeg skal sette den her og ta den med tilbake til der den kom fra."
Yujins hus, vennen min! Vi har Elfenbeinskongen.
Elfenbeinsdronningen. En kvinne, hva? Elfenbeinsdronningen.
-Hun heter Silke. -Ja.
-Går det bra? -Jeg har det bra. Hun er vakker.
BARE FOR HARLEYER
LOS ANGELES I CALIFORNIA
Jeg heter Eric Espinoza.
Jeg eier et kles- og utstyrsfirma som heter UNIF Clothing.
Tallet varierer alt etter hvem man spør.
Men det var bare drøyt hundre stykker som ble laget av disse syklene.
Mange av dem har ikke overlevd årenes løp.
Jeg kan nok telle på to hender de ekte som jeg vet om.
De fleste får ikke engang se en sånn. For ikke å snakke om å kjøre en.
Knuckleheadene fra den tiden, 1943, 1944...
Det er snakk om færre enn 70-80 Knuckleheader som ble bygd i hele året.
Så det er utrolig sjeldent å se én selv.
Det er en av de tingene som, uansett hvor mye penger man har,
så får man ikke en Knucklehead 1943-modell.
Noen kan komme hit og si: "Jeg vil ha en Knucklehead 1943-modell."
Og man bare: "Lykke til." Ja.
Du vet, 115-130 kom ut fra Harley-fabrikken i 1943, og så...
Ja, her leter vi etter dem.
Det var noen sykler han ønsket seg der borte.
Den første var en med original lakk fra 1943.
Vår venn Gaku i Hawgholic hadde den.
Det sprøeste var at det Jason ville ha, ikke var til salgs.
En av vennene mine eier sykkelen.
Han ville dra dit og prøve å sjarmere ham. Jason er jo sjarmerende.
Men man kjøper jo en sykkel som har original lakk og er én av 12 eller 15.
Modellene rundt andre verdenskrig anses som sjeldne i hele verden.
Selvsagt fins de fleste i USA,
men de er spredt rundt i hele Japan og Europa.
Kota fra Rollers Ripper Magazine, er lissom en god kompis av Max.
Jeg har kjent Kota en stund. Og Kota er god venn av Gak.
Den ser veldig annerledes ut på bildet.
Jeg ville treffe Gak da jeg dro til Japan.
For meg er han lissom... Han er en av de beste i Japan.
Så det å kunne treffe ham... Jeg hadde sett mange av syklene hans.
Man ser ham i Roller, og jeg så denne 1943-modellen. Det utløste mange ting.
-Original lakk? -Ja, Original lakk.
Der er den. Det er faen ta meg den kuleste mc-en jeg har sett. Se på den.
Faen! Oi.
Jeg ble sjokkert over å se hvordan Gak bygger syklene sine.
Det er en veldig liten garasje, med noen av de beste delene i verden.
Men med veldig liten plass. Og han arbeider på golvet.
Man får høre om noe, og så skal man til en låve.
Man skal avdekke det og hører historien bak. Det er en jakt, med forventninger.
Vi tok et fly med venner og fløy til Japan for å komme til garasjen.
Han er ikke så flink i engelsk, og jeg er ikke flink i japansk. Jeg...
-Den der er vakker. -Å, jøss.
Bra saker.
Jøss. Den greia er så kul.
Gak er... Jeg har kjent Gak i rundt 17 år, eller noe sånt.
Gak har sovet i dette huset før. For ti år siden.
Jeg forsto ikke helt Gak. Du vet, det er...
Noen chopperbyggere blir forherliget av de riktige årsakene,
mens noen blir forherliget av årsaker jeg ikke kan forklare.
Gak er dypt inne i chopperhistorien.
Og han har samlet på sånne greier i 30 år, tror jeg.
Han har veldig god smak.
Gaks store baller har alt bulket toppen av tanken.
Gjorde ballene dine dette?
-Å, ballene mine? Ja, for store. -For store.
Jeg og Max... Å ha disse forholdene fra før av gjør overgangen litt enklere.
Og det salget der Jay ikke sier: "Her er pengene. Vi ses senere. Jeg stikker nå."
Det er det vanlige. Jay sier:
"Vi skal sende den tilbake til USA. Du skal bli med. Du skal kjøre den.
Du skal kjøre tvers over landet, til Harley-museet, der sykkelen skal stå."
Tatoveringene mine er på den, kompis!
-Davenport? -Ja.
Davenport? Jeg vokste opp her. I Iowa.
Jeg vokste opp i Iowa. Jeg ble født på Hawaii og vokste opp i Iowa.
Hawaii-tatovering fra Iowa.
Faen, det er kult.
Jason er veldig... Han har karisma.
Han er vennlig og har evnen til å tiltrekke seg folk.
Jeg tror det er Jasons evne. Å tiltrekke seg folk.
Det er sånn vi overvinner sperringene.
Bare det å være der... Jeg ville at han skulle forstå hva dette betydde for meg.
Hvilken ære det var. Han tok ikke imot bud.
Og Kota... Det var som om han hjalp til med å besegle det.
For han var oversetteren mellom meg og Gak.
Jeg tror at Gak så hvor stor pris jeg satte på alt.
Gak. Kanskje du kan selge denne til meg? Kanskje? Takk.
Takk.
-Dette er... -Det samme.
-Det samme, ikke sant? -Fordi...på hodet mitt.
På hodet. Det er det samme.
-Gammel stil. -Derfor selger han den til deg.
Han vil gjøre det.
Ja.
Først tror jeg at de tenkte:
"Denne fyren vil bare komme hit og kjøpe det vi har kjøpt."
Jeg sa til Gak: "Denne fyren er hekta.
Ikke en samler som setter dem på et lager, der man aldri ser dem.
I drømmene mine!
Der kjører jeg disse tilbake til Harley.
-Der kan alle se dem. -Vi kjører hele veien.
De er de vakreste jeg har sett.
Vi kjører til Harley-Davidson! -Vi kommer, Milwaukee!
LONG BEACH I CALIFORNIA
Jeg heter David Polgreen. Jobben min er at jeg er advokat
for et firma som heter World Poker Tour.
Dette er en veldig sjelden sykkel. Den nest sjeldneste fra Knucklehead-årene.
Og i 1944 lagde de færre enn 500 av dem.
Eric og jeg fikk de to syklene i en haug vi kjøpte sammen for rundt fem år siden.
Han nevnte for Jason at jeg hadde en 1944-modell.
Han hev seg på FaceTime med meg med en gang.
Jeg traff Polgreen gjennom Espinoza.
De karene jakter sammen og finner alle disse veldig sjeldne delene.
Det begynner med mc-en. Så forelsker man seg i folkene. Man blir kompiser.
Det ble lagt fram at han hadde en 1943 og en 1944.
Det var lissom: "La oss gjøre dette. La oss bygge den opp."
Det handler ikke om penger for meg. Jeg selger aldri sånne sykler.
Jeg ville vanligvis aldri solgt en sånn sykkel.
De syke ideene jeg hadde om å bygge... Jeg ville bruke dem på mine egne sykler.
Derfor har jeg aldri gjort det. Jason er den eneste jeg har bygd en sykkel for.
Jeg er gira over at han får den, for han vil sette pris på den for det den er.
Det er en utrolig tanke at en jeg jobbet med og satte sammen, skal på museet.
Det er der Harleys historie fins. Det er ingen bagatell å ha en sykkel der.
OAKLAND I CALIFORNIA
Så mange bygde for oss, så jeg ville gi kameraer
til et par av dem for å dokumentere det.
Jeg ville at Max og Scotty skulle filme hele prosjektet.
Jeg bygde et "pinholekamera" som barn. Fotografering var min første kjærlighet.
Jeg trodde aldri at jeg skulle bli rullebrettproff.
Planen min var å bli rullebrettfotograf.
Jeg fikk de første lønnsslippene mine fra rullebrett.
Jeg hadde denne kistelista, der det lissom sto: Leica M6.
Jeg dro til en kamerabutikk og kjøpte et Leica M6.
Men jeg var så redd for å fotografere noe med det i Oakland. Jeg er jo her.
Og den har den store, røde prikken foran.
Jeg satte teip over den. Men mest av alt var jeg skremt av folk jeg vanket med.
Så treffer jeg Jason, og han slenger dem rundt.
Han hev kameraet tvers over bordet, og jeg tenkte: "Det er punk."
Mitt er innelåst i ei verktøykasse inni et pengeskap, inni silke.
Vi er i Japan, og jeg sørger for at han får tak i sykkelen gjennom Gak.
Han bestemmer seg for å gi meg et M3 1958-modell.
Da han ga det til meg, sa han:
"Ikke hold dette innelåst i verktøykassa di."
Og det gjør jeg ikke. Jeg holder det løftet.
Jeg kan ikke skylde på utstyret hvis jeg tar dårlige bilder. Det er min skyld.
Jeg har et helt rått verktøy. Et av de beste.
Jeg har sett mange ta fantastiske bilder med skikkelig ræva kameraer.
Dette er min yndlingsform for fotografering.
Det er når man ikke prøver å vinne noen priser eller forbløffe noen.
Man dokumenterer bare en tid.
En spesiell dag man sikkert vil glemme, for nye minner vil dukke opp.
Jeg har kameraet med meg hele tiden nå.
Jeg er veldig middelmådig til å bruke det, men jeg er glad i det.
Jeg blir aldri den beste sveiseren eller den beste maleren.
Jeg var aldri den beste på rullebrett.
Jeg er glad i det ved ting. Når det alltid er noe å strekke seg mot.
Objektivet har begynt å flasse.
Messingen begynner å vises på det svarte objektivet.
Jeg går ned i det kaninhullet som Leica-messing er.
Med alle de berømte fotografene som bar med seg disse greiene hele livet.
Messingen skinte så vakkert gjennom den svarte lakken.
Så jeg sa: "Jeg skal messingplettere en sykkel,
lakkere den svart og få den til å se ut som Leicaet."
Sånn presenterte jeg det for Jason.
Jeg fikk et kjempehøyt "kompis" i telefonen.
Bling-bling.
Vi har 1942, 1943 og 1944. Det er noen av de sjeldneste motorene Harley lagde.
Vi tar de motorene, de Knuckleheadene, gir dem disse motorene,
og så skal de bygge et vakkert kunstverk: "Her er en idé jeg har."
Jeg vet at det er motbydelig frekt, men det vil bli bra.
Man kan gå seg vill i å bygge disse. For jeg er også en kunstmaler.
Denne inspirerer meg sånn. Jeg jobber med forskjellige overflatebehandlinger.
Det minner meg om en av de første syklene jeg bygde. 4Q-sykkelen,
Jeg hadde et fastsatt budsjett, og jeg var så gira.
Jeg våknet klokka åtte, gikk rett inn i garasjen og var der hele dagen.
-Herregud. Kompis. -Dette blir kult.
Disse jævla greiene. Som...
Det jeg skal si er en klisjé, men man hører mange si at det én del er nok
så får man en idé til en sykkel.
Man legger så mye i alt. Man må... Det forandrer seg.
Kjærlighetsforholdet til den forandrer seg. Og jeg har faktisk...
Denne greia er bygd i hodet mitt, og det føles så godt.
Den røde prikken er den eneste fargen på Leicaer. Så jeg vil gjøre noe rødt.
Men jeg vil ha svart på toppen, og så skal det røde skinne igjennom.
Jeg må gå inn i sola her.
Det skal også slites bort etter hvert.
Det er et I-landsproblem å velge ut et Knucklehead-år. Det er det virkelig.
Når den er sånn, så starter den så vakkert.
Jeg må bare lissom vise respekt.
Den ene tingen jeg lærer av dette prosjektet, er parkerisering.
En kjemisk overflatebehandling.
Så jeg legger de fleste ståldelene til sykkelen
i parkeriseringsløsningen
for å gi dem den svarte metallfinishen.
Det ville vært et morsomt bilde å sende fra framtiden til meg selv som tiåring.
For man aner ikke om man gjorde det helt rått eller ikke.
Eller hva fanken man gjorde.
Det er kjempekult å tenke på at det nesten er like godt beskyttet
som krom, som om det er et... Det er et lag der som vil hindre det i å ruste
og gi det denne finishen.
-Ja, det er stilig. -Jason sa jo: "Gå amok."
Så jeg skal gå ganske jævlig amok med denne greia.
Jeg gjør ting jeg ikke har gjort før.
Jay og laget ga meg en kontakt på Leica. Jeg ringte og fortalte om prosjektet.
Jeg sa at Dayton støpte noen greier, og fyren gikk til arkivene.
Han fant noen greier og sendte meg dem.
Jeg har noen andre deler. En Linkert- forgasser fra samme periode som mc-en.
-Dette smeltes veldig fint. -Vi kan smelte messingen her.
Og vi skal se hva de sendte meg her.
Ja. 1942.
Det kule er at dette er en 1942-modell Harley-Davidson Knucklehead-motor.
Det er samme periode som dette. Og denne delen er bokstavelig talt...
Disse delene er fra Leicaer fra tidlig på 1940-tallet.
Oi.
Så vi smelter alt dette ned og støper dem om. Det blir til deler til sykkelen.
-Ja. -Og den vil leve evig.
Jeg pleide å filme litt for lenge siden. Jeg nøt det fordi det var nesten
som en sammenheng med sykler. Det om ikke er prefekt på sykkelen,
er det som gjør den så kul.
Man finner en tank med en flenge, og den har et merke som er loddet igjen.
Det er som et arr. Et minne. Og det er lissom...
prosessen med sykkelen, og bare det å ta bilder.
Det har vært så inspirerende nå. Jeg vil dra tilbake. Alle disse minnene, og...
selv den ufokuserte, ufullkomne greia minner meg om en sykkel.
Hvordan den tabben gjør sykkelen bedre og forteller historien.
-La meg se. Å, jøss. -La oss få en omvisning.
-Ja, se på dette. -Du har mange sykler, Taka.
Jøss, Taka. Du fortsetter bare å vokse.
Det fortsetter å vokse. Denne var ikke her forrige gang.
Å, jøss!
-Taka er nummer én. Fanken! -Kan jeg få en øl?
Det var så kult. Vi fikk dra til verkstedet til min gode venn Taka.
Han er virkelig ekte vare.
-Oi. Hvilket år er dette? -1945. Den er fra 1945.
-Er den til salgs? -Nei.
-Kanskje? -Kanskje.
-Kanskje? -Kanskje, ja.
Jøss, kompis.
Japan, Japan.
Taka likte virkelig å fortelle historier,
finne disse gamle syklene og gi dem liv.
Vekke dem til live igjen og finne nye hjem til dem. Det var en lignende greie.
Det var der vi virkelig fikk kontakt. Cycle Zombies er liksom den historien.
Mennesker er så snåle.
Noen ganger får vi disse beskjedene om visse folk, band eller noe.
"Å, du burde ikke like det bandet. Det er ikke den opprinnelige sangeren."
Man går blasert inn i det, og jeg avskyr det ved oss og folk generelt.
Taka kom inn. Jeg hørte om ham. Han kom innom her.
Jeg visste lissom ikke: "Er denne fyren kul? Er han ukul? Burde jeg like ham?"
Og så skrur man bare av pisspreiket
og innser at man ser på et menneske som er så snilt.
Han kom til verkstedet og sa: "Det føles veldig godt her inne."
Og jeg bare: "Hva mener du? Temperaturen?"
Og han sa: "Nei. Det føles veldig godt her inne. Dette stedet er magisk."
Eller hva han nå sa. Iblant er den japanske oversettelsen så herlig.
Den er så snål og ekte.
Hei, Scotty og Max. Så dere dette? Der den faktisk er begravd under jorda?
-Ja. Jeg så videoen. -Se på den greia.
Den sto ved siden av bussen. De gravde den ut.
Kan du tenke deg noe sånt?
Hver gang jeg er innom verkstedet, får jeg en mc jeg kan kjøre. Uten spørsmål.
Han åpner hele verkstedet sitt, og halvparten av syklene er kundesykler.
De er så glade i ham og stoler sånn på ham
at han får la noen amerikanere herje rundt på syklene deres.
Oi. Hvem er den fyren?
Japan. Japans beste.
Eneste hvite japaner. Hvit japaner der.
Den fyren er så kjempesnill. Jeg vet ikke et bedre ord for ham,
men en gammel sjel og snill person. Helt fantastisk.
Men vi skal prøve å få tak i originalene også.
-Så... -Det er derfor vi er her.
-Men vi vil ha en kopi. -Derfor er vi her.
-Hva har du? -Prøver å lage den, men også...
Du kommer til verkstedet vårt, og vi selger deg noe. Dette er et rollebytte.
Alltid!
Det er noe av det vakreste. Å kunne dra til en kunstners studio.
Man får se verdenen de omgir seg med, så de kan føle seg vel og kan føle kaos.
Uansett hva det er, så er det like viktig å se Picassos kunstområde
som det er å se maleriene hans.
Tenk deg å dra sammen tvers over landet.
-Du også. Denne fyren kjører. -Ja.
Det er flott.
-Ja, men...jeg skal tenke på det. -Det høres bra ut.
-Vi må kjøre en tur. -Vi kjører en tur.
Jeg har reist så mye innenfor rullebrettkjøring med rundt ti personer.
Jeg er vant til å være sammen med mange folk.
Vant til følelsen når alle går inn på en restaurant,
og folk prøver å finne ut hvilket band vi er i eller prøver å forstå det.
Jeg er også ganske stille og liker å etterlate meg et lett fotavtrykk.
Så jeg var litt bekymret for å dra dit sammen med Jason og alle.
Max er en einstøing. Han er et sort får.
Det er snålt, for vi er så forskjellige, men vi liker mye av det samme.
Vi ble bare oppdratt forskjellig.
Jeg liker å bo 55 mil fra Mekkaet og være i fred.
Å se hva han gjorde, hvordan han kjørte sykkel, påvirket meg.
Han var en slags helt. Jeg avskyr ordet "helt".
Men han var en kul fyr, og jeg beundret ham.
Det var så kult, for jeg forsto virkelig Max etter dette. Jeg sa til ham:
"Jeg har lissom beundret deg lenge. Syklene du bygger. Sånn som du driver."
Det var noe av det viktigste jeg fikk igjen fra den turen.
Jeg står med vilje litt utenfor i dette miljøet.
Det betyr ikke at jeg ikke liker deg eller ikke vil bli invitert.
Jeg vil bli invitert på festen. Jeg vil bare velge om jeg vil dra eller ikke.
Det skyldes angst og sånn som jeg ble oppdratt.
Det har ingenting å gjøre med ikke å sette pris på eller like folk.
Jeg har lært det av Jason, og han har fått meg til å omgås mer med folk.
Noe av det beste med turen var å føle at jeg tilhørte noe.
Og jeg tilhører det jo, men det var flott å bli minnet på det.
Det var jo en utrolig tur.
Jeg kan ikke fatte det. Jeg har aldri sett noe sånt før.
Jeg har aldri sett noe lignende.
Den sjeldneste 1936-modellen. Den sjeldneste 1937-modellen.
1943-modellen.
Helt svart 1943-modell. 1944-modell.
1945-modell.
Faen! Det er sinnssykt. Jeg...
Det blir ufattelig når vi tar den med til Harley og ser folks ansikter.
Dette er som en snøball, gutt.
Dette begynte så smått. Det kom ut av munnen din. Ideen din.
Og nå sitter vi her med alle syklene og de vennene
som har jobbet så hardt for å finne disse, og så har noen funnet dem.
Vi har kjent Gak lenge. Og Taka. Og alle.
Det er som å komme til bunns i ting med deg, dette og syklene.
Det er... Jeg vet ikke, Max.
Ja. Det første vi sa, var at vi må respektere disse karene.
Fordi Gak og Taka...
De traff vel bare Yujin på forrige tur. Men de ligger i forkant på dette.
Gak vet lissom mer enn oss om dette.
Vi beundrer ham. Han er en påvirkning på oss.
Og da Jason kom på ideen, så tenkte jeg: "Dette er en idé."
Men ideer blir ikke alltid satt ut i livet.
Og så ville Gak samarbeide. Yujin ville samarbeide.
Vi har penger i ei Starbucks-veske. De lar oss prøve syklene, og alt skjedde.
Det slo meg i bakken. Det førte ærlig talt Scotty og meg nærmere hverandre.
Jeg kjenner Gak bedre nå.
Yujin ga meg yndlingshjelmen min, som jeg nettopp har vist fram.
Og med Taka er det alltid åpne armer.
Det er så kult, kompis. Jeg trodde aldri at denne ideen ville komme så langt.
Takk, alle sammen, for at dere gjør dette, for det er bare...
Jeg har sett på disse siden jeg var 19 og tenkt: "Jøss."
Og jeg er 45, så det er lang tid bare...
Jeg har aldri sett alt dette sammen. Jeg gleder meg til å ta det med hjem
og bare takke Harley. Og så si det til alle vennene mine og få samlet alle.
Jeg elsker jo å feste, så...
-La oss ha en fin fest! -Ja.
BOZEMAN MONTANA
Jøss!
1944, 1942, 1943,
1943, 1944, 1944.
Fanken også.
Å kunne se denne samlingen av de sjeldneste av de sjeldneste...
Det har aldri vært samlet så mange sykler fra krigstiden.
Vi har fått en hær. Kom hit, Polgreen. Herregud!
-Det er varmt. -Se på det. Rødt.
Dette styret er... Hva heter dette styret?
-Flanders-styre. Nummer 11. -Disse er de beste...
-Det er utrolig. -For gorillaarmer som dine.
Jøss, det er vakkert.
-Originallakk. -Ja.
Det er rått. Det er rått! Oi.
Dette jævla styret...
Til å være en 1943-modell, er denne den enkleste og beste.
Etter min mening er denne den beste.
-Greia er syk. -Bare fordi den er helt nedstrippet.
Fordi det bare er det aller nødvendigste.
Det man ville få hvis man var så heldig å få en.
Jeg vil ha noe fra den perioden.
Ikke noe press, Eric.
-Ingen ser på. -Det er bare...
Programmet varer bare i 45 minutter.
-Jøss! Vent nå, filmer dere? -Ja, vi filmer det!
De strandgutta er veldig flinke.
Trykk på hornet mens du starter. Dra ned hornet.
Jeg tror du veier mindre enn det fabrikken anbefaler.
Skal dere vise dette på tv?
Jeg vil bare si at før jeg måtte tråkke på kickstarten 25 ganger,
så startet den med en gang. Første eller andre tråkk hver gang.
Eric? Skal jeg google hvordan man starter greia?
Det står... Jeg tror det fins en YouTube-video.
Alle som kjører disse syklene, vet at det kommer en tid
der man lissom: "Hva gjør du?" Noen ganger tror jeg at universet sier:
"Bare vent litt før du setter deg på denne greia." Og så funker det.
Se på det eksosanlegget! Hva faen...! Hva i helsike...?
Fanken også.
Det er en 1942.
-Harley-Davidson. -"Blodbad". Det er det sykkelen heter.
"Ingen flere krigssvin har makten, guds hånd har slått an timen
På dommedag Gud kaller, på sine knær kryper krigssvina"
Inspirasjonen var at fyren dro i krigen og hadde en mc. Og da han kom tilbake,
var han forandret, og han så ting som også var det. Det endret ham for godt.
Og jeg gravde dypt i inspirasjon.
Å se disse karene ligge opp mot veggen med hjelmene og ting skåret inn i dem...
Dikt, Bibelvers. Dette er den siste siden i Bibelen,
"Johannes åpenbaring', kapittel 22". Det var revet løs og limt på.
Dette kan være blomster fra dama hans hjemme.
Min venn Dayton støper og sa han skulle komme til verkstedet.
Leica sendte meg noen deler fra tidlige kameraer fra 1940 til 1942.
Vi smeltet dem ned, og vi smeltet ned to Harley Linkert-forgassere.
-Det er det dette er. Fanken også.
-Og det er det girspaken er. -Er spaken det?
-Oi! -Så det er bokstavelig talt...?
-Som noen jævla deler fra krig. -Som en smeltet bil.
Sykkelen var som skyttergravskunst. Han gjorde det når han savnet familien
eller han hørte ei viss låt, og så risset han det inn i den.
Men hver detalj er slitt ned av veien. Det har vært med ham i skyttergravene.
-Nydelig. Det er vakkert. -Takk. Takk.
Jeg er så gira over å ta dette til Milwaukee.
Har alle sett dette? Dette vil forbløffe folk.
Takk. Ja. Jeg er bare glad...
Du samlet familien og ga oss denne muligheten.
Og alvorlig talt, de Leica-greiene har vært så kule
til å ta bilder og dokumentere sykkelen med.
-Det har vært fantastisk. -Jeg har noen overraskelser til deg.
Fanken. Jeg vet ikke. Jason sier han har en overraskelse. Det gjør meg nervøs.
-Jeg er glad i deg. Utrolig. -Glad i deg også.
Jeg setter pris på deg, kompis.
Det var vanskelig å bygge denne sykkelen
fordi jeg virkelig ville at den skulle bli noe spesielt
siden vi dro til Japan. Der fikk vi all denne inspirasjonen.
Når vi har det endelige produktet og får ruse motoren,
kjøre noen kilometer på den
og virkelig kjøre inn disse syklene... Det er det dette handler om.
Det var som alle tiders julaften.
Sykkelen hans er så elegant. En utstillingssykkel. Plettfri.
Ser du det gylne under der?
Jeg er så glad i Leicaer.
Det første jeg gjorde for seks måneder siden.
Jeg fikk belagt denne rammen med messing. Og jeg ville ha den...
Jeg vil at dette skal fortelle en historie. Eksosrørene er limt.
De kommer til å ruste. Tanken har 70 år gammel lakk.
Se. Jeg sølte bensin på den. Se hvor sykt det ble. Det står til lokket.
Disse lysene er vel franske, fra et gammelt fly fra 1940-tallet.
Men dette er... Du åpnet nettopp boka. Og denne greia vil bli til noe annet.
Vi kan merke rammen. Vi kan risse inn noe i siden av den nå.
Men ser du hvordan det allerede bryter gjennom her?
Ikke sant? Akkurat som Leicaet ditt.
Akkurat som der du trekker fram Leicaet.
KRIG OG FRED
Du kan se at det kommer gjennom. Jeg ville ikke bare imitere det.
Jeg vil bare at det skal skje når det kommer.
-Det er sånn det burde skje. -Jepp.
Hundefløyte fra 1940-tallet.
Og den lille greia. En amulett.
-Hva er denne frontlykta? -Topp.
Jeg vil ikke si det på kamera, for jeg vil ikke...
Men den er din, og du har den.
Denne sykkelen er...
Den er innkjørt, så den vil forbli rød.
Og den vil... Så den blir rød, og den delen blir messing?
Rammen blir messingfarget. Setet har den røde, burgunderrøde okseblodfargen
med svart over. Akkurat som lakken.
Tanken og skjermen. Dette er gamle Harley-greier.
Så det vil bli sånn. Den holder alt på å bli det.
Oi.
-Ja. -Det er helt topp.
Jeg syns det. Jeg mener, jeg...
Det er jo så enkelt og rent, og samtidig så komplisert.
Men du vet, det...
-Det er subtilt. Det er subtilt, kompis. -Det er det.
-De er bare... -Det er midt i blinken.
Det er bare vakkert.
Så vakkert.
-Glad i deg. -Glad i deg også. Takk.
-Jeg er så glad for at du liker det. -Jeg elsker det. Komplisert og enkelt.
Fanken, kompis.
Jeg er veldig glad. Veldig gira.
Jeg savnet den da den dro. Jeg gledet meg til å se den igjen.
Da jeg begynte som skuespiller, hadde jeg bare én mc.
Jeg hadde visjoner om folk jeg ville jobbe med.
Man så alle disse fantastiske syklene, og mange av dem havnet i Japan,
Og tanken på å dra til Japan og kunne kjøpe tilbake alt dette man er glad i
og så kunne dele det med alle, gi det til Harley og la dem ha dem på museet...
Det begynner som en sprø idé. Man vet ikke om man klarer det.
Og her er vi.
Det er et sitat... På veien ut hit åpnet jeg ei bok jeg leser.
Det sto: "Det fins et slag menn som ikke passer inn. Som ikke kunne stå stille.
De knuste hjertene til venner og slekt og streifet rundt som de ville."
Og jeg tenkte: Det er omstreiferne. Der har vi det. Vi kan ikke sitte stille.
Syklene var helt rå, og vi kjørte disse syklene
opp steinete jordbakker i en slags overlevelsesmodus.
"Hvor mye koster disse syklene?"
Jeg ser på Jay og tenker: "Vi kjører dem, vi gjemmer dem ikke."
Jay sier: "Vi sprenger dem og bygger dem opp igjen."
Og det er det alt handler om. Om å kjøre disse greiene.
Ingen andre ser på en og sier:
"Jeg er glad i det du gjør. Sats alt. Gjør som du vil."
Jeg har aldri hatt den personen, særlig på denne sykkelen, som sier:
"Hei, kompis. Det er din visjon. Du er kunstneren. Gjør det."
Og Jason ga oss det sporet av popkorn, der han lissom sier:
"Kom igjen. Følg meg, eller kjør et annet sted og fortell meg om det."
Ja, han stiller opp med det. Han er gnisten.
Jeg føler meg så heldig som har ham.
Jeg kan være bensinen for gnisten hans når som helst. Bare kom an.
For meg, som japaner, er denne prosessen
med å frakte en motorsykkel fra USA til Japan,
sende den til USA igjen og så sette den på et museum, noe veldig...
...uvanlig. Umulig.
Og jeg er bare en motorsyklist som ikke engang har et verksted.
Jeg ser på det som en ære.
MILWAUKEE I WISCONSIN
FILMET PÅ EN STENGT VEI. IKKE PRØV Å GJØRE DET SAMME.
Det er øyeblikk som bare treffer en.
Og den andre passeringen over broa da vi hadde spredd oss ut,
så jeg på Jay og Scotty. Det var et skikkelig slag. Av den beste typen.
Det føltes som om alt falt på plass. Jeg fikk frysninger.
Sykkelen føltes perfekt. Det var bare et perfekt øyeblikk.
Jeg arbeidet med sykkelen og bygde den. Og det å kjøre på den...
Jeg sverger på at det var en stund der det prikket i meg. Gåsehud og en tåre.
For det er en ganske surrealistisk følelse
å begynne med denne ideen og så være her og gjøre det. Alle kjører nedover gata.
Å kjøre inn i en stor gruppe av HD-entusiaster, var...
Det var en så kul opplevelse. Noe jeg aldri vil glemme.
Motorsyklene som er nedenunder, som Jason fikk hit,
kan for oss, som selskap og kultur,
være et vindu til fortida vår.
Det Jason har gjort for å anskaffe dem, er helt utrolig og bemerkelsesverdig.
Det er nok noe som antakeligvis bare han kan få til.
Man må ha et nettverk av personer og venner som kjenner en som menneske.
Som kjenner en fyr hvis tante hadde denne sykkelen, eller hva det nå er,
for å ha den rekkevidden han har.
Jeg tror at det bare kunne blitt noe ut av dette takket være ham.
Vennen min! Du er hjemme.
Disse syklene er så sjeldne som de kan bli.
Det å ha alle samlet samtidig er en av grunnene til at dette stedet ble bygd.
Med Harley-Davidson må man huske at motorsyklene er DNA-et vårt.
Alt dette har denne meningen fordi det var her maskinene ble lagd.
Det betyr noe. Det har en mening.
Alt faller bare på plass, og det føles veldig sterkt.
Mange mennesker snakker om drømmene sine,
men det er sjelden at noen oppfyller dem.
For Jason var dette den drømmen som han klarte å oppfylle.
Han har alltid en positiv holdning.
Evnen til å trekke inn venner.
Jeg tror det var fordi han har de to egenskapene at han kunne få til dette.
Jeg ble veldig rørt.
Det er nok et av de mest produktive øyeblikkene jeg har hatt
som angår motorsykler. For jeg samlet en så mangfoldig gruppe mennesker
fra hele verden.
Oi. Ja da.
Så kult.
Men dette er alt jeg er glad i. Alt som gjør meg nervøs. Sprø. Gjør meg...
Det er alt det snåle med meg.
Å kjøre inn til Harley med de aller beste syklene
og kunne sette dem på et museum. Det er bare...
Jeg har ingenting igjen å gjøre. Bedre blir det ikke.
Og samtidig, å ha sønnen min,
å kunne la sønnen min kjøre og lære av noen av de aller beste...
Det er et spesielt øyeblikk. Et "klyp meg"-øyeblikk med sønnen min.
ON THE ROAM: JASON MOMOAS SAMLING AV SYKLER FRA ANDRE VERDENSKRIG
Man tenker på de som kom hjem fra krigen og hva de selv ville gjort
og lagt til og brukt av sine egne ting.
Din mc er helt forskjellig fra Scottys, som ser ut som jævla skyttergravskunst.
Max' er vakker og sexy.
Men når det gjelder Matisse, Picasso og Rembrandt...
Alle har sin egen stil, og det å kunne, for faen...
...kunne gjøre det og lage fabrikksykler...
Jeg gleder meg til alle får se det i dag.
-For en visjon. -Takk, alle sammen.
Takk for at dere fikk oppfylt denne drømmen.
Jeg fikk besøkt disse stedene og fikk nye venner.
Jeg føler at jeg har fått noe som er verdt mange ganger så mye som det.
Jeg fikk mer enn jeg betalte for.
Egentlig burde jeg beholdt den sykkelen for alltid.
Men hvis jeg ikke hadde gitt den fra meg,
så kunne jeg ikke kjørt her denne gangen.
Selv om jeg mistet sykkelen, så fikk jeg en enda større opplevelse.
FOTOGRAFI TATT AV MAX SCHAAF
FOTOGRAFI TATT AV SCOTTY STOPNIK
FOTOGRAFI TATT AV MAX SCHAAF
FOTOGRAFI TATT AV SCOTTY STOPNIK
Tekst: Tor Hundstad Iyuno