כן!
אוסקה, יפן
זה טוב, בנאדם.
אני לוקח את זה.
אוקלנד, קליפורניה
סדנת 4-קיו
רגע.
מבחינתי, זה הגביע הקדוש.
זה אדיר. זה בעצם מה שהניע את העונה השנייה.
זה היה החלום הגדול.
רציתי לעשות משהו שדיברנו עליו...
שחלמנו עליו, משהו שמעולם לא עשיתי.
לבנות איתכם אופנוע.
והאופנוע הכי מיוחד עכשיו הוא של "דגמי המלחמה".
מהשנים 42', 43', 44'.
43' זה בלתי אפשרי. -אז גילינו שזה בלתי אפשרי.
יש דגמי הארלי שקשה מאוד להשיג.
לדוגמה, ה"נאקלהד" משנת 43'.
בשנת 1943, צריך לזכור שהייצור האזרחי של הארלי דיווידסון
צנח פלאים, בערך מאה ומשהו אופנועים לשנה,
כי רוב הייצור בזמנו הופנה למאמץ הצבאי.
החלום שלי הוא למצוא את אופנועי המלחמה...
בכל העולם, ולהחזיר אותם.
שניכם אהובים ביפן.
אם יש מישהו...
אם יש צמד אנשים שיפן אוהבת יותר,
אלה מקס, 4-קיו, ו"סייקל זומביס".
סייקל זומביס הוא לא עסק שבו
"יש לי אופנועים במלאי".
אני פשוט בונה אופנוע, ואז כשהוא מוכן,
מישהו יוצר קשר. לעתים רבות אלה יפנים.
לא יודע למה, הם פשוט מעריכים את זה שם.
תרבות האופנועים היפנית,
למדתי המון מהמחקר שלהם על ההיסטוריה של האופנועים האמריקאים.
למדתי המון מהבונים היפנים.
הם היו מספיק חכמים כדי להבין בשלב מסוים ש...
כולם רוצים את דגם 36' כי הוא הראשון,
אבל הנדירים ביותר הם 43' ו-44', שנות המלחמה.
עבורי, זה הנדיר שבנדירים.
ובנוסף, מה אוכל לעשות כדי לספק את עצמי?
רציתי שכמה חברים שלי
יבנו בעצמם בעבודת יד אופנועים עם דגמי המלחמה.
שכל אחד יבנה את אופנוע המלחמה שלו.
הנדירות של האופנוע מ-43', להביא אותו למוזיאון
זה כבוד גדול שזה יקרה,
שהאופנועים האלה יחזרו למקום מוצאם.
אנשים ביפן קונים אופנועים אמריקאים
עוד מלפני שלאמריקאים היה אכפת בכלל מכל מה שקשור לשנות החמישים
או מכנסי הג'ינס של פעם.
אנשים פה פשוט עברו לדבר החדש הבא
ואני חושב שבגלל זה כל כך הרבה אופנועים הגיעו לשם.
זה לא משהו שהם אומרים לעצמם "אני פשוט אכנס קצת לקטע הזה".
יש לי חברים שלקחו הלוואות ל-15 שנה כדי לקנות אופנוע ישן כזה.
כן. -זה לא טרנד עבורם.
אלו חייהם. -זה סגנון חיים.
הם עבדו קשה להביא אותם לשם.
קשה לי לתאר כמה זה בטח מרתיע.
אתה לא דובר את השפה, מגיע לאמריקה,
וקונה אופנוע שנבנה באמצע שנות הארבעים
במלחמה הכי סקסית שיש.
לחלק מהאנשים קשה עם המכירה הזו מעבר לים.
כאילו ההיסטוריה שלנו עוזבת.
יש כמות מוגבלת של האופנועים האלה.
נכון? באמת.
אבל הם רוכבים עליהם המון. הם שומרים עליהם.
הם כל כך בקטע.
ממש מגניב לראות את זה. זה מה שהם נועדו לעשות.
הם נועדו לרכוב עליהם.
זה הולך להיות מסע מטורף. פעם ראשונה שאנחנו חוצים את הים.
לקפוץ למים.
אני נוסע ליפן לקנות אופנוע.
זה לא יקרה. זה לא קורה.
אנשים לא טסים ליפן כדי לקנות בחזרה אופנועים.
טוקיו, יפן
מקס!
יום טוב, מותק!
בחור טוב.
יוג'ין אסנו
וואו, לא יודע.
אני לא אשקר לך.
נאקלהד שנת 1937
זה אחד האופנועים הכי יפים...
שראיתי בחיי.
זה היה מגניב כי ג'יי מכיר שם אנשים
משיחות באינסטגרם ודברים שהוא ראה.
הוא קנה את הנאקלהד 37' הלבן הזה.
המוכר יצא מהפורשה שלו כמו חבר.
אני כזה "מה קורה?" הוא הראה תמונה
של אבא שלו יושב על האופנוע לפני שנתיים במונייז.
ה-37' הזה הוא כנראה האופנוע המקורי הכי גדול שרכבתי עליו בחיים.
הדבר הזה...
הוא מושלם.
זה היה כאילו, רק נחתנו.
זה לא היה אופנוע של מלח"הע השנייה, אבל זה עדיין היה פריט מדהים.
זה שכולנו היינו יחד כדי לראות את זה
זה לא קרה מעולם. זו היתה המנה הראשונה לקראת מה שעמד לבוא.
הדבר הכי מגניב זה, תראו...
כל האורות הקטנים בלוח המחוונים עובדים.
למצוא את המכונות הישנות האלה, הניצולים,
שנבנו פעם, לא נגעו בהם והם היו קבורים,
באמת צריך לעבוד קשה כדי למצוא את הדברים האלה
ולבנות מערכת יחסים עם הבנאדם.
הבחור שמחזיק את האופנוע הזה חמישים שנה,
אתה חייב להוכיח שאתה מושקע בעניין,
לבדוק אותו כמו שצריך.
והדבר הזה... כל חלק פשוט מתאים, אתם מבינים למה אני מתכוון?
איך הוא נוסע, בנאדם?
הדבר הזה עובד כמו מכונת תפירה. -לגמרי.
זה מטורף. -אני לא יודע.
הכל. חוץ מזרועות, זה...
היינו ב... לא, בנאדם. הדבר הזה מדהים.
זוז הצידה.
יפן היא תרבות שבה אני מרגיש שהאנשים
באמת שמים לב למה שקורה.
והם שמים לב למהות העל-זמנית הזו של משהו,
שהוא לא סתם להיט רגעי.
כשראיתי אותו ב"איביי" התאהבתי בו.
לא ידעתי לאן הוא נעלם ואז הוא הגיע ליוג'ין, ועכשיו הוא אצלך.
עכשיו אני מחזיר אותו.
כשנחזור, נשים אותו במוזיאון של הארלי ליד המודל משנת 36'.
הירוק והלבן.
זו מלכת השנהב, בייבי. -וואו.
הוא אמר ש... -זה מושלם.
מקל. -מקל.
כן, המקל. -הוא המקל החמישי.
הוא מעביר לך את המקל. -אני השישי.
השישי. -זה המספר האהוב עליי!
כן, המקל השישי. אני אוהב את זה.
החרדה הזו של לפגוש אספן ולקוות שהוא יסכים
לוותר על משהו שיקר לו כל כך,
שהוא חיפש ורדף אחריו כל חייו...
במובן מסוים, זו הזהות שלו, משהו שפשוט
כל כך חשוב ונדיר.
אבל לומר לו, "בנאדם, אני שם את זה פה, ואחזיר את זה למקום ממנו זה הגיע."
הבית של יוג'ין, בייבי.
יש לנו את מלך השנהב.
בעצם מלכת השנהב. נקבה, נכון? מלכת השנהב?
קוראים לה "משי". -כן.
מרגיש נהדר? -מרגיש נהדר. היא יפהפייה.
רק הארלי
לוס אנג'לס, קליפורניה
שמי אריק אספינוזה.
אני בעלים של חברת ביגוד בשם "יוניף בגדים".
המספר משתנה, תלוי את מי שואלים,
אבל רק כמאה ומשהו אופנועים כאלה יוצרו אי פעם.
נאקלהד שנת 1943
הרבה מהם לא שרדו לאורך השנים.
אני מניח שאני יכול לספור על שתי ידיים את המקוריים שאני מכיר.
רוב האנשים אפילו לא זוכים לראות אחד כזה פנים אל פנים, שלא לדבר על לרכוב עליו.
הדגמים של אותה תקופה, 43', 44',
אנחנו מדברים על פחות משמונים יחידות שנבנו בכל השנה.
אז לראות אחד כזה במציאות זה נדיר בטירוף.
זה אחד הדברים שבהם לא משנה כמה כסף יש לך,
הוא לא ימצא לך דגם משנת 1943.
מישהו יכול להגיע לכאן ולהגיד, "היי, אני רוצה דגם מ-43'."
ואתה תגיד לו, "בהצלחה עם זה".
בין 115 ל-130 יחידות יצאו מהמפעל ב-1943, ו...
עכשיו אנחנו מחפשים אותם.
טוקיו, יפן
גאקו יוקומיזו הוגהוליק
היו כמה אופנועים שהוא ממש רצה.
האופנוע מספר 1 שהוא רצה היה ה-43' עם הצבע המקורי
שהיה לחברנו הוגהוליק.
החלק המטורף היה שמה שג'ייסון רצה לא היה למכירה.
זה אופנוע של חבר שלי.
בסופו של דבר הוא אמר, בוא נלך לשם ואני אנסה להקסים אותו,
וג'ייסון באמת מקסים.
אבל אתם יודעים, אתם קונים אופנוע
עם צבע מקורי, ויש 12 או 15 כאלה.
הדגם מתקופת מלחמת העולם השנייה
נחשב לנדיר בכל העולם.
כמובן שלארה"ב יש הכי הרבה,
אבל הם מפוזרים ביפן ובאירופה.
קוטה מהמגזינים רולר וריפר הוא חבר של מקס.
אני מכיר את קוטה זמן מה והוא חבר טוב של גאק.
בתמונה זה נראה אחרת לגמרי.
בנסיעה ליפן, רציתי לפגוש את גאק.
מבחינתי, הוא אחד הגדולים ביפן.
אז היכולת להיפגש איתו... וראיתי הרבה מהאופנועים שלו.
ראיתי אותו ב"רולר", את דגם 43 שלו.
זה באמת הצית הרבה דברים.
צבע מקורי. -כן, צבע מקורי.
הנה הוא.
זה האופנוע הכי מגניב שראיתי בחיים. תראו את זה.
לעזאזל.
וואו.
הייתי בהלם לראות איך גאק בונה את האופנועים שלו.
זה מוסך קטן מאוד עם החלקים הכי טובים בעולם,
אבל בחלל קטנטן, והוא עובד על הרצפה.
אתם שומעים על משהו, הולכים לאיזה אסם ומגלים אותו,
ושומעים את הסיפור מאחוריו.
יש את הציד הזה, ויש את הציפייה.
טסנו ליפן עם חברים כדי להגיע למוסך הזה.
קודם כול, הוא לא ממש מדבר אנגלית טוב, ואני לא מדבר יפנית כל כך טוב.
הדבר הזה יפהפה.
אוי, בנאדם.
דלק טוב.
אלוהים, הדבר הזה כל כך מגניב.
אני מכיר את גאק בערך 17 שנה.
הוא ישן בבית הזה לפני עשור
ולא באמת הבנתי אותו אז. זה...
בוני אופנועים, חלקם מהוללים מהסיבות הנכונות
וחלקם מהוללים מסיבות שאני לא יכול להסביר.
גאק מאוד מעורב בהיסטוריה של האופנועים
והוא אוסף את הדברים האלה כבר בערך שלושים שנה.
יש לו חוש טעם ממש טוב.
הביצים הגדולות של גאק עשו שם שקע למעלה.
כן, הביצים שלך עשו את השקע?
אה, הביצים שלי? כן, גדולות מדי. -גדולות מדי.
לי ולמקס יש קשרים קיימים
וזה הופך את המעבר לחלק יותר.
המכירה הזו, שבה ג'יי לא סתם אומר...
"הנה הכסף, נתראה אחר כך, אני זז."
כמו שזה בדרך כלל הולך.
כאן ג'יי אומר, "נשלח את האופנוע חזרה לאמריקה.
אני רוצה שתבוא לרכב על האופנוע.
כאילו אתה הולך לחוות רכיבה עד למוזיאון,
והאופנוע ייכנס לשם."
נאקלהד שנת 1944
יש עליו את הקעקועים שלי, אחי.
דבנפורט? -כן.
דבנפורט? שם גדלתי, איווה.
נולדתי בהוואי, גדלתי באיווה.
אחי, קעקוע בנוסח הוואי מאיווה.
זה מגניב, לעזאזל.
ג'ייסון הוא מאוד...
יש לו כריזמה.
הוא ידידותי ויודע למשוך אנשים.
אני חושב שזו היכולת שלו לסחוף אנשים.
ככה מתגברים על המחסומים בתחום.
בזה שהייתי שם, רציתי שהוא יבין כמה זה חשוב לי,
איזה כבוד זה היה.
הוא לא קיבל שום הצעות, וקוטה...
הוא עזר לסגור הכול,
הוא תרגם הכול ביני לבין גאק.
ואני חושב שגאק ראה כמה הערכתי הכל.
גאק, אולי תמכור לי את זה?
אולי? -תודה.
תודה.
זה...
אותו דבר. -אותו דבר. נכון?
על הראש.
על הראש, אותו דבר.
סגנון ישן. -זו הסיבה שהוא מוכר לך את זה.
הוא הולך לבנות את זה.
כן.
אני חושב שבהתחלה הם היו כזה,
"הוא רק רוצה לבוא
לקנות את הדברים שאנחנו קנינו."
ואני אמרתי לגאק, "הבחור הזה באמת בעניין."
הוא לא סתם אספן ששם אותם במחסן ואף פעם לא רואים אותו.
בחלומות שלי. בחלומות שלי.
אני ארכב עליהם חזרה להארלי.
שם כולם יוכלו לראות את זה. -אנחנו נרכב כל הדרך.
הם הכי יפים שראיתי בחיים.
אנחנו רוכבים להארלי דייווידסון.
מילווקי, אנחנו באים!
לונג ביץ', קליפורניה
שמי דייוויד פולגרין.
אני עורך דין של חברת "וורלד פוקר טור".
זה אופנוע נדיר מאוד.
השני הכי נדיר מכל שנות הנאקלהד.
ובשנת 1944 ייצרו פחות מ-500 כאלה.
אריק ואני השגנו את האופנועים כערימת חלקים
לפני כחמש שנים.
הוא הזכיר לג'ייסון שיש לי דגם 44'.
והוא פשוט התקשר אליי בווידאו מיד.
פגשתי את פולגרין דרך אספינוזה.
והחבר'ה האלה, הם בהחלט ציידים,
הם מוצאים יחד את החלקים הנדירים.
זה מתחיל מהאופנוע, ואז אתה פשוט מתאהב באנשים
והופך לחבר שלהם.
הוצג הרעיון שיש לו 43' ו-44'.
וכזה, "אחי, בוא נבנה את זה."
זה בכלל לא קשור לכסף עבורי. אני אף פעם לא מוכר כאלה.
בדרך כלל לא הייתי מוכר אופנוע כזה.
רציתי להשתמש בכל הרעיונות המטורפים שלי על האופנועים שלי.
לכן מעולם לא עשיתי את זה.
ג'ייסון הוא האדם היחיד שבניתי לו אופנוע.
אני שמח שזה יהיה אצלו
כי הוא באמת יעריך את זה.
הרעיון שאופנוע שעבדתי עליו
הולך להיות במוזיאון הוא מדהים
שם נשמרת ההיסטוריה של הארלי.
אז זה לא עניין של מה בכך.
אוקלנד, קליפורניה
היו כל כך הרבה בונים שרציתי לתת כמה מהמצלמות שלי
לכמה בונים כדי שיתעדו את זה.
אז מקס וסקוטי היו אלה שרציתי שיתעדו את תהליך הבנייה.
תמיד הייתי בעניין של צילום. בתור ילד, בניתי מצלמת חריר.
זו אחת האהבות הראשונות שלי.
אף פעם לא חשבתי שאהפוך לרוכב מקצועי.
התוכנית שלי הייתה להיות צלם רכיבה.
קיבלתי את המשכורות הראשונות שלי מרכיבה.
היתה לי רשימה של דברים שרציתי, כמו לייקה אם-6,
אז הלכתי לחנות צילום וקניתי לייקה אם-6
אבל פחדתי לקחת אותה לאנשהו באוקלנד.
כי זו אוקלנד.
יש עליה נקודה אדומה גדולה.
שמתי סרט דביק על הנקודה, אבל לדעתי מעל הכול,
כי הרגשתי מאוים מהסביבה.
ואז פגשתי את ג'ייסון והוא פשוט זורק אותן.
הוא זרק אותה על השולחן ואמרתי, זה מרדני.
שלי הייתה בתוך תיבת כלים שנעולה בתוך כספת בתוך משי.
אז היינו ביפן, וסידרתי לו את האופנוע דרך גאק,
והוא החליט לתת לי מצלמת אם-3 מ-1958.
הוא נתן לי אותה ואמר,
"אל תשמור את זאת בתיבת הכלים."
ואני לא, אני מקיים את ההבטחה.
אני לא יכול להאשים את הציוד בצילומים הגרועים שלי.
זה עליי.
קיבלתי כלי מטורף, מהטובים ביותר.
וראיתי המון אנשים מצלמים תמונות מדהימות במצלמות גרועות.
זה סוג הצילום האהוב עליי.
אתה לא מנסה לזכות בפרסים או להדהים אנשים.
אתה פשוט מתעד את הרגע.
יום מיוחד שכנראה תשכח,
כי זיכרונות חדשים ייכנסו.
אני פשוט סוחב אותה איתי תמיד.
אני בינוני בזה, אבל אוהב את זה.
אני לעולם לא אהיה הרתך הכי טוב, הצייר הכי טוב,
מעולם לא הייתי הרוכב הכי טוב.
אני אוהב את זה שתמיד יש לאן לשאוף.
העדשה התחילה להיחשף לפליז,
הפליז מבצבץ דרך הצבע השחור.
התחלתי להיכנס למחילת הארנב של חשיפת המתכת במצלמות,
וכל הצלמים המפורסמים שהסתובבו עם המצלמות האלה
כל חייהם
והפליז היה נראה דרך הצבע השחור באופן פשוט מהמם.
אמרתי, "שיט, אני הולך לצפות אופנוע בפליז
ולצבוע אותו בשחור, אגרום לו להיראות כמו הלייקה."
וככה הצגתי את זה לג'ייסון,
וקיבלתי צעקת התלהבות בטלפון.
בלינג בלינג.
יש לנו את ה-42', ה-43', ה-44'.
אלו האופנועים הכי נדירים שיוצרו בהארלי.
אנחנו לוקחים אותם, הנאקלהדס,
נותנים להם אותם, והם בונים יצירת אמנות.
הנה הרעיון שיש לי.
אני יודע שזה מוגזם, אבל זה יהיה מוצלח.
בנאדם, אפשר ללכת לאיבוד בבנייה, כי אני גם צייר.
וזה נותן לי השראה
בגלל הגימורים השונים.
זה מזכיר לי את ההתחלה ב-4-יו,
כשלא היה לי כסף והייתי נלהב.
הייתי מתעורר ב-8 בבוקר,
נכנס ישר למוסך ונשאר בו כל היום.
אלוהים.
אחי. -זה יהיה אדיר.
הדברים הארורים האלה.
אני אומר לומר משהו ממש קלישאתי,
אבל אנשים אומרים שצריך רק חלק אחד
כדי לקבל רעיון לבניית אופנוע.
כמו כל דבר, משקיעים בזה כל כך הרבה שזה משתנה.
היחסים שלך איתו משתנים. ואני פשוט...
הוא כבר בנוי בראש שלי, וזה נהדר.
הצבע היחיד על הלייקה הוא הנקודה האדומה.
רציתי לעשות משהו עם אדום.
אבל שזה יהיה שחור למעלה והאדום יבצבץ מלמטה.
אצטרך לצאת לשמש פה.
זה יישחק גם עם הזמן.
לבחור כל דגם כזה, אלה מותרות.
כשאופנוע מתחיל ככה, הוא כל כך יפה
ואני חייב לתת לו כבוד.
דבר אחד שאני לומד הוא "פירקור",
שזה גימור כימי למתכת.
אני שם את רוב חלקי הפלדה של האופנוע
בתוך התמיסה,
כדי לתת להם מראה שחור וקשוח.
זו תמונה מצחיקה לשלוח לעצמך, בתור ילד מהעתיד.
כי לא היה לך מושג אם אתה משחק אותה,
או, מה אתה עושה, לעזאזל.
ממש מגניב לחשוב שזה כמעט מגן על החומרים
כמו כרום, זה כמו...
יש פה שכבה
שתמנע החלדה ותיתן את הגימור הזה.
זה יפה. -ג'ייסון אמר לי להתפרע.
אז אני מתפרע לגמרי.
אני עושה דברים שלא עשיתי מעולם.
ג'יי והצוות קישרו אותי עם בחור ב"לייקה". התקשרתי אליו וסירפתי לו על הפרויקט.
אמרתי לו שדייטון חבר שלי יוצק כמה חלקים. הוא הלך לארכיון ומצא דברים.
הוא מצא כמה דברים ושלח לי אותם.
יש לי כמה חלקים, כמו הגוף הזה של "לינקרט"
מאופנוע של אותה תקופה.
החומר הזה נמס יפה. -פליז שאנחנו יכולים להמיס.
נראה מה הוא שלח לי פה.
כן, 1942.
מה שמגניב זה שהאופנוע מ-42', והחלקים האלה הם
מאותה תקופה בדיוק.
אלה חלקים מלייקה של תחילת שנות הארבעים.
וואו.
אז אנחנו ממיסים את הכל.
יוצקים מחדש ומכינים חלקים לאופנוע.
כן. -וזה יחיה לנצח.
פעם הייתי מצלם בפילם,
ואהבתי את זה כי זה כמעט מתחבר לאופנועים.
הדבר הלא מושלם באופנוע הוא מה שהופך אותו למגניב.
סימן של הלחמה על המכל,
או סימן צריבה.
זו צלקת. זה זיכרון, לא? זה...
התהליך הזה והתמונות
נותנים לי המון השראה.
במבט לאחור, כל הזיכרונות האלה ו...
אפילו התמונה הלא מפוקסת, לא מושלמת, מזכירה לי אופנוע,
איך הטעות מספרת את הסיפור שלו.
קאמאקורה, יפן
תנו לי לראות. אוי, בנאדם. -בואו נעשה סיור.
כן, תראו. -טאקה, יש לך המון אופנועים.
אלוהים, זה פשוט ממשיך לגדול.
זה ממשיך לגדול. -אחי.
זה לא היה כאן בפעם האחרונה.
בחיי!
טאקה הוא מספר אחת. -אפשר בירה?
זה היה מגניב. הלכנו לחנות של טאקה,
חבר טוב שלי.
הוא הדבר האמיתי.
מאיזו שנה זה? -1945.
למכירה? -לא.
אולי? -אולי.
אולי? -אולי, כן.
בחיי.
יפן, יפן.
טאקה באמת היה בקטע של לספר סיפורים,
למצוא אופנועים ישנים, להחיות אותם,
להקים אותם לתחייה ולמצוא להם בתים חדשים.
וזה היה משהו דומה.
שם באמת הרגשנו שהתחברנו.
זה תמיד הסיפור אצל סייקל זומביס.
בני אדם הם מוזרים.
לפעמים יש דעות קדומות על אנשים או להקות וכו'.
כאילו, "אתה לא אמור לאהוב את הלהקה הזו, זה לא הזמר המקורי". נכון?
נמאס לאנשים. אני שונא את הגישה הזו.
טאקה הגיע. שמעתי עליו.
ולא ידעתי, הבחור הזה מגניב או לא? אני אמור לחבב אותו?
ואז אתה מכבה את הבולשיט
ומבין שהוא בן אדם מתוק, לעזאזל.
הוא נכנס לפה ואמר "נעים פה."
ואמרתי "מה זאת אומרת? כאילו, הטמפרטורה?"
הוא אמר ש"יש פה תחושה טובה.
המקום הזה מרגיש קסום."
מה שהוא לא אמר, לפעמים אני מת על התרגום מיפנית.
זה כל כך מדליק ואמיתי.
היי, סקוטי. מקס. ראיתם?
איפה שזה היה קבור באדמה?
כן, ראיתי את הסרטון. -תראה את זה, אחי.
הוא היה ליד האוטובוס, הוציאו את זה.
תאר לעצמך.
בכל פעם שעברתי אצלו, היה אופנוע לרכוב עליו, בלי שאלות.
הוא פותח את כל החנות שלו, וחצי מהאופנועים הם של לקוחות שלו.
והלקוחות סומכים עליו לתת לאמריקאים לרכוב עליהם.
וואו.
מי הבחור הזה?
יפן. הטובים ביותר ביפן.
רק לבנים יפנים. לבנים יפנים.
הבחור הזה פשוט מתוק.
אין לי מילה אחרת בשבילו,
אבל נשמה של פעם, אדם מתוק. פשוט מדהים.
אבל ננסה להשיג גם את המקוריים.
אז... -לכן אנחנו פה.
אנחנו רוצים עותק. -בגלל זה אנחנו כאן.
מה יש לך? -מנסים לבנות את זה. אבל גם...
תמיד באתם לחנות, מכרנו לכם.
עכשיו הגלגל הסתובב.
תמיד, תמיד.
זה מה שיפה,
היכולת ללכת לסטודיו של אמן.
אתה זוכה לראות את העולם שלו,
כדי להרגיש בנוח, כדי לחוש את הכאוס.
מה שזה לא יהיה, חשוב לראות את חלל העבודה של פיקאסו באותה מידה
שבה חשוב לראות את ציוריו.
תדמיינו אותנו רוכבים יחד לאורך המדינה.
גם אתה.
הבחור הזה רוכב. -כן.
נהדר.
כן, אני אחשוב על זה. -נשמע טוב.
צריך לצאת לרכיבה. -בואו נצא לרכיבה.
טיילתי המון ברכיבה עם עשרה אנשים,
אני רגיל להיות עם המון אנשים.
אני רגיל לתחושה הזו שכולם נכנסים למסעדה
ואנשים מנסים להבין מאיזו להקה אתה, או להבין מה קורה.
אבל אני גם די שקט ואוהב לא להשאיר עקבות.
אז דאגתי קצת לנסוע לשם עם ג'ייסון וכולם.
מקס הוא מתבודד. הוא הכבשה השחורה.
זה מצחיק, כי אנחנו שונים מאוד
אבל אוהבים אותם דברים.
פשוט גדלנו אחרת.
אני גר 550 ק"מ מהמכה, ואוהב שיעזבו אותי בשקט.
לראות מה שהוא עשה ואיך הוא רכב
בהחלט השפיע עליי.
הוא היה הגיבור שלי. אני שונא את המילה הזו,
אבל הוא היה בחור מגניב, והערצתי אותו.
זה היה כל כך מגניב כי באמת הבנתי את מקס אחר כך.
אמרתי לו שאני מעריץ אותו כבר המון זמן.
האופנועים שהוא בנה, צורת הפעולה שלו.
זה היה אחד הדברים המשמעותיים שלקחתי מהנסיעה.
אני קצת משקיף מבחוץ בסצנה הזו.
זה לא אומר שאני לא אוהב אותך או שאני לא רוצה שיזמינו אותי.
אני רוצה להיות מוזמן למסיבה, אני פשוט רוצה להחליט אם ללכת או לא.
זה בגלל חרדה וזה בגלל הדרך שבה גדלתי.
זה לא בגלל חוסר הערכה כלפי מישהו או בגלל שאני לא אוהב מישהו.
למדתי את זה בזכות ג'ייסון. הוא גרם לי לפגוש יותר אנשים.
אחד החלקים הכי טובים בטיול היה התחושה שאני שייך למשהו.
וזה נכון, אבל טוב מאוד להיזכר בזה.
זה היה טיול מדהים.
אני לא מאמין. מעולם לא ראיתי דבר כזה.
מעולם לא ראיתי דבר כזה.
הדגמים הכי נדירים משנת 1936, 1937...
עד 1943.
1943 שחור, 1944...
ו-1945.
לעזאזל!
זה מטורף. אחי, אני...
אני לא מאמין שנביא את זה להארלי ונראה את הפנים של האנשים.
זה כמו כדור שלג, אחי.
זה התחיל בקטן, מרעיון,
ועכשיו אנחנו כאן עם כל האופנועים וכולם.
כמה שהם עבדו קשה למצוא אותם,
ומישהו מצא.
אנחנו מכירים את גאק ואת טאקה ממזמן, וכולם,
ולזכות לחבר את הנקודות איתך,
והאופנועים, זה... לא יודע. מקס, נכון?
כן. הדבר הראשון שאמרנו היה שצריך לכבד אותם.
כי גאק וטאקה,
לא יודע. פגשנו את יוג'ין בטיול האחרון, אבל הם מתקדמים מאוד.
גאק יודע יותר מאיתנו על כל זה.
אנחנו מעריצים אותו. הוא משפיע עלינו.
וכשג'ייסון הגה את הרעיון, היה רעיון,
אבל רעיונות לא תמיד יוצאים לפועל.
ואז גאק רצה להשתתף. יוג'ין רצה להשתתף.
יש לנו כסף בשקית של סטארבקס,
והם נותנים לנו לרכוב על האופנועים האלה, וזה קרה.
זה הטריף אותי.
למען האמת, זה קירב ביני לבין סקוטי.
אני מכיר את גאק טוב יותר עכשיו.
יוג'ין נתן לי את הקסדה האהובה עליי שמוצגת אצלי עכשיו.
ועם טאקה, הוא תמיד מקבל אותנו בזרועות פתוחות.
זה כל כך מגניב, בנאדם.
מעולם לא חשבתי שהרעיון יגיע רחוק כל כך.
תודה לכולם שעשיתם את זה, כי זה פשוט...
מאז שהייתי בן 19, הסתכלתי על אלה ואמרתי "וואו, וואו".
ואני בן 45, אז עבר הרבה זמן...
מעולם לא ראיתי את כל זה ביחד, ואני באמת נרגש להביא את זה הביתה
ולהודות להארלי.
ואז לאחד בין כל חבריי.
כי אני אוהב מסיבות.
בואו נעשה מסיבה טובה. -כן.
בוזמן, מונטנה
וואו!
שנת 44', שנת 44', שנת 42', שנת 43',
שנת 43', שנת 43', שנת 44', שנת 44'.
לכל הרוחות.
לראות את השורה הזו של הכי נדירים שיש,
מעולם לא שמו כל כך הרבה אופנועי מלחמה יחד.
יש לנו פה צבא שלם.
פולגרין, בוא הנה.
אלוהים!
זה לוהט. -תראו את זה, אדום.
הכידונים האלה, מה אלה?
פלנדרס מספר 11.
הם הכי טובים.
זה מדהים. -הם נועדו לזרועות של גורילה, כמו שלך.
בחיי, איזה יופי.
הצבע המקורי. -כן.
הוא רע, רע. וואו.
חבר'ה, הידיות האלה...
עבור דגם 43', זה הכי פשוט והכי טוב.
לדעתי זה הדגם הכי טוב.
הוא מטריף. -בגלל שהוא פורק לגמרי?
כי נותרו רק העצמות, הבנת?
מה שהיית מקבל אם היית בר מזל.
הייתי רוצה את התקופה ההיא.
בלי לחץ, אריק.
אף אחד לא מסתכל. -זה רק...
אורך הפרק רק 45 דקות.
אתם מצלמים? -כן, אנחנו מצלמים.
הבחורים של ביץ' וויפ באמת מעולים.
אם תלחץ על הצופר בזמן ההתנעה, תמשוך את הצופר למטה.
אני חושב שאתה שוקל פחות מהמשקל המומלץ על ידי היצרן.
אתם באמת הולכים להראות את זה בטלוויזיה?
רק רציתי לומר שלפני כן הייתי צריך לבעוט באופנוע 25 פעמים.
הוא הניע מיד.
בבעיטה הראשונה או השנייה, כל פעם.
אריק, אולי כדאי שאחפש בגוגל איך להניע?
כתוב פה... אני חושב שיש סרטון ביוטיוב.
כל מי שרוכב על האופנועים האלה יודע שיש רגע כזה שבו אומרים, "מה אתה עושה?"
לפעמים אני חושב שזה היקום שאומר,
"חכה רגע לפני שאתה עולה על הדבר הזה."
ואז, אתה יודע, זה פשוט עובד.
נאקלהד 1942
תראה את הצינורות האלה! מה זה?
מה לעזאזל?
לא יאומן.
סמל 42'.
הארלי-דייווידסון. -"מרחץ דמים", זה השם של האופנוע.
"לחזירי המלחמה כבר אין כוח. יד האלוהים הכתה בשעה.
יום הדין, אלוהים קורא. חזירי המלחמה זוחלים על ברכיהם."
באמת, ההשראה הייתה
שמישהו יצא למלחמה והיה לו אופנוע, וכשהוא חזר
הוא היה שונה והוא ראה דברים ששינו אותו לנצח, אחי.
זה ממש לצלול עמוק לתוך השראה.
לראות את הבחורים האלה נשענים על הקיר עם הקסדות שלהם,
ודברים חרוטים ממש על הקסדות.
אתה יודע, שיר או תנ"ך.
זה הדף האחרון בברית החדשה, חזון יוחנן כ"ב.
זה פשוט נתלש והודבק שם.
אלו פרחים שאולי אשתו שלחה לו מהבית.
חבר שלי, דייטון, עושה יציקות. הוא אמר שהוא יבוא למוסך.
לייקה שלחו לי כמה חלקים מוקדמים מהשנים 1940-1942.
המסנו אותם, והמסנו גם קרבורטורים של הארלי לינקרט.
וזה מה שזה. -לא יאומן.
וזה מה שידית ההילוכים...
זה מה שהיא עשויה ממנו?
וואו. -אז זה ממש...
כמו חלקים מהמלחמה. -כמו מכונית שהמיסו אותה.
האופנוע הזה הוא כמו אמנות שוחות.
הוא עשה את זה כי הוא התגעגע למשפחה
או בגלל שיר מסוים, והוא חרט את זה על האופנוע.
כל פרט נראה שחוק מהדרכים, כאילו הוא היה איתו בשוחות.
יפהפה. זה יפהפה. -תודה רבה.
אני כל כך נרגש לקחת את הדבר הזה למילווקי.
כולם יראו את זה, זה ידהים אותם.
תודה. אני פשוט נרגש...
איחדת את המשפחה ונתת לנו את ההזדמנות הזאת.
ברצינות, העניין עם לייקה היה מגניב,
לצלם ולתעד את האופנוע הזה.
זה היה פשוט מדהים.
יש לי כמה הפתעות בשבילך.
לעזאזל. ג'יי אומר שיש לו הפתעה. זה מלחיץ אותי.
אוהב אותך, זה מדהים. -גם אני אוהב אותך.
אני מעריך אותך, חבר.
היה קשה לבנות את האופנוע הזה
כי רציתי שהוא יהיה משהו מיוחד
אחרי שהיינו ביפן ושאבנו השראה,
ולהגיע למוצר הסופי הזה, ולרכוב עליו,
ולצבור עליו קילומטרז'
ולהשתמש באופנועים האלה, זה כל העניין.
זה היה כמו חג המולד של כל הזמנים.
האופנוע שלו כל כך אלגנטי, כמו אופנוע תצוגה בתולי.
תראו את הזהב הזה שם למטה.
מה שאני אוהב בלייקה זה...
הדבר הראשון שעשיתי לפני חצי שנה.
ציפיתי את השילדה בברונזה, ורציתי...
רציתי שהדבר הזה יספר סיפור. הצינורות האלה הודבקו בדבק חם.
הם הולכים להתחיל להחליד. המיכל מצופה בלכה בת 70.
שפכתי עליו דלק. תראה כמה מגניב זה נראה.
זה מתאים למכסה. -וואו.
האורות האלה ממטוס צרפתי ישן משנות הארבעים, לדעתי.
אבל זה... פשוט פתחת ספר.
והדבר הזה פשוט הולך להפוך למשהו אחר.
אפשר לחתום על השלדה.
אנחנו יכולים לחרוט משהו בצד ממש עכשיו.
אתה רואה איפה זה כבר מתחיל להישחק פה?
ברשת.
נכון? בדיוק כמו הלייקה.
כמו החלק העליון שבו מכוונים את הלייקה.
מלחמה ושלום
אתה יכול לראות את זה מבצבץ. לא רציתי לזייף את זה.
רציתי שזה יקרה כשזה אצלך.
וככה זה צריך לקרות. -כן.
משרוקית כלבים משנות הארבעים.
והדבר הקטן הזה, קסם קטן.
מה זה הפנס הזה? -זה הכי טוב שיש.
אני אפילו לא רוצה להגיד מול המצלמה כי אני לא רוצה...
אבל זה שלך וזה אצלך.
אחי, האופנוע הזה...
הדבר הזה כבר משופשף, אז זה יישאר אדום,
וזה הולך להפוך ל... -כן.
זה יהיה אדום והחלק ההוא יהיה ברונזה?
השילדה תהיה בצבע ברונזה, והמושב הוא בצבע בורדו יין עמוק,
עם שחור מעליו, בדיוק כמו הצבע.
המיכל והכנף מחלקי הארלי ישנים,
אז זה יקרה. זה כבר קורה.
וואו.
כן. -זה הכי טוב שיש.
אני חושב שכן. אני...
זה כל כך פשוט ונקי וגם מורכב,
אבל זה...
זה מעודן, חבר. -זה נכון.
הם פשוט... -זה מדויק לגמרי.
זה פשוט יפהפה.
כל כך יפה.
אוהב אותך, חבר. -גם אני, תודה.
כן, חבר. -אני כל כך שמח שאהבת.
אני מת על זה. זה כל כך מורכב ופשוט.
מדהים, אחי.
אני באמת מאושר. אני נרגש.
התגעגעתי אליו מהרגע שזהוא עזב. לא יכולתי לחכות לראות אותו שוב.
כשרק התחלתי כשחקן, היה לי רק אופנוע אחד,
והיו לי רעיונות לגבי אנשים שרציתי לעבוד איתם.
ראיתי אופנועים מדהימים שרבים מהם היו מגיעים ליפן,
הרעיון של לנסוע ליפן,
להיות מסוגל לקנות בחזרה את הדברים שאתה אוהב,
ואז לחלוק את זה עם כולם, ולהחזיר את זה להארלי,
ושהארלי ישימו את זה במוזיאון.
זה מתחיל בתור רעיון מטורף
שאתה לא יודע אם תצליח להגשים.
והנה, הצלחנו.
יש ציטוט אחד שראיתי בדרך לכאן.
פתחתי ספר שאני קורא.
היה כתוב בו: "ישנו גזע של אנשים שפשוט לא משתלבים,
גזע שלא מסוגל לנוח.
אז הם שוברים את לב קרוביהם ומשוטטים בעולם כרצונם."
וחשבתי לעצמי, "אלו המשוטטים. זה זה."
אנו לא יכולים לשבת בשקט.
והאופנועים הוציאו עשן ופשוט קרענו אותם
בגבעות עפר, עם סלעים, במצב של הישרדות.
ואתה חושב לעצמך, כמה כסף כל האופנועים האלה עלו?
אני מסתכל על ג'יי ואומר לו, "חבר, אנחנו רוכבים, לא מחביאים אותם."
וג'יי אומר: "נהרוס אותם ונבנה אותם מחדש, קדימה."
וזה כל העניין, לרכוב על הדברים האלה.
אף אחד אחר לא מסתכל עליך ואומר,
"אני אוהב את מה שאתה עושה. לך על זה בכל הכוח, תעשה מה שבא לך."
מעולם לא היה לי אדם כזה, במיוחד עם האופנוע הזה.
הוא אמר: "אחי, זה החזון שלך. אתה האמן. תעשה את זה."
וג'ייסון השאיר לנו שובל של פירורים,
הוא כאילו אמר: "בואו, אחרי.
תעקבו אחריי או שתתפצלו ותספרו לי על זה אחר כך."
כן, הוא מספק את זה. הוא הניצוץ.
אני מרגיש בר מזל שיש לי אותו.
אני אהיה הבנזין לניצוץ שלו בכל יום. בואו נצא לדרך.
בתור יפני, התהליך הזה
של העברת אופנוע מאמריקה ליפן,
להחזיר אותו לאמריקה ואז לשים אותו במוזיאון הוא משהו
ממש יוצא דופן, בלתי אפשרי.
ואני רק רוכב, אפילו אין לי מוסך משלי.
אני רואה בזה כבוד גדול.
מילווקי, ויסקונסין
צולם בדרך סגורה. נא לא לנסות בעצמכם.
יש את הרגעים האלה שפשוט מכים בך.
ובפעם השנייה שעברנו על הגשר כשהיינו פרוסים שם,
הסתכלתי על ג'יי ועל סקוטי,
וזו הייתה מכה רצינית.
המכה מהסוג הכי טוב.
הרגשתי כאילו הכל התחבר בשלב מסוים. הייתה לי צמרמורת.
האופנוע היה מושלם. זה היה רגע מושלם.
עבדתי על האופנוע הזה ובניתי אותו, ועכשיו אני רוכב עליו.
ואני נשבע שזה היה רגע
של עקצוצים, עור ברווז, ואפילו דמעה.
כי זו פשוט תחושה סוריאליסטית,
להתחיל מרעיון, להיות שם ולעשות את זה.
כולם דוהרים על הכביש.
הרכיבה לתוך קבוצה גדולה של חובבי הארלי
הייתה חוויה מגניבה. משהו שלעולם לא אשכח.
האופנועים שנמצאים למטה, אלו שג'ייסון הביא לכאן,
עבורנו כחברה וכתרבות,
הם מציעים צוהר לעבר שלנו.
מה שג'ייסון עשה כדי להשיג אותם פשוט מדהים ויוצא דופן.
זה משהו שסביר להניח שרק הוא מסוגל לבצע.
צריך רשת של אנשים וחברים שמכירים מישהו
שמכיר מישהו, שדודה שלו החזיקה באופנוע כזה, או משהו כזה,
כדי שתהיה לך את הגישה שיש לו.
אני חושב שזה קרה רק בזכותו.
מותק, חזרת הביתה.
האופנועים האלה נדירים ביותר,
וכדי שיהיו במקום אחד בו זמנית,
זו אחת הסיבות שהמקום הזה נבנה.
צריך לזכור שאצל הארלי-דייווידסון,
המורשת, האופנועים בדנ"א שלנו.
לכל הדבר הזה יש משמעות כי כאן המכונות האלה נוצרו.
וזה משנה, ויש לזה משמעות.
הכול פשוט התחבר, וזה מאוד עוצמתי.
יש הרבה אנשים שמדברים על החלומות שלהם,
אבל זה נדיר שמישהו באמת מגשים אותם.
ג'ייסון הגשים את החלום שלו.
תמיד יש לו גישה חיובית.
היכולת לרתום חברים לעניין,
אני חושב שבזכות שתי התכונות האלו
הוא הצליח להשיג את זה.
זה מאוד ריגש אותי.
זה כנראה אחד הרגעים הכי משמעותיים שהיו לי
בכל הנוגע לאופנועים,
כי פשוט קיבצתי קבוצה כל כך מגוונת של אנשים
מכל העולם.
וואו, כן.
איזה מגניב.
זה כל מה שאני אוהב. זה כל מה שגורם לי להיות לחוץ.
זה מטריף אותי. זה...
ככה כל המוזרות שלי באה לידי ביטוי.
לרכוב אל הארלי על האופנועים הכי טובים שיש,
ולשים אותם במוזיאון.
זהו, לא נשאר כלום.
זה הכי טוב שיכול להיות.
ובאותו זמן, להיות עם הבן שלי,
שהוא יוכל לרכוב וללמוד מהאנשים הכי טובים בתחום,
זה רגע מיוחד. רגע דמיוני עם הבן שלי.
אוסף מתקופת מלח"הע השנייה ג'ייסון מומואה
אתה חושב על הבחורים שחזרו מהמלחמה ומה שהם היו עושים,
שהוסיפו דברים אישיים משלהם.
האופנוע שלך שונה לגמרי משל סקוטי,
שנראה כמו איזו אמנות שוחות.
או של מקס, יפהפה וסקסי.
בעוד שהאחרים הם כמו מאטיס, פיקאסו ורמברנדט.
לכל אחד יש סגנון משלו, והיכולת,
היכולת לעשות את זה, וגם המקור עצמו,
אני נרגש שכולם יראו את זה היום.
איזה חזון. -תודה לכולם.
תודה שהגשמתם את החלום הזה.
זכיתי לבקר במקומות האלו, להכיר חברים חדשים,
ואני מרגיש שקיבלתי משהו ששווה הרבה יותר
ממה ששילמתי עליו.
במציאות, הייתי צריך לשמור על האופנוע לנצח.
אבל אם לא הייתי מוותר עליו,
לא הייתי יכול לרכוב כאן הפעם.
למרות שאיבדתי את האופנוע, הרווחתי חוויה גדולה עוד יותר.
מסבאה השור הצמא
צילום: מקס שאף
צילום: סקוטי סטופניק
צילום: מקס שאף
צילום: סקוטי סטופניק
תרגום: ירדן טל Iyuno