Då ska vi se.
Okej.
-Mina herrar... -Tack.
Det är dag fem. Jag träffade dem i torsdags.
Visst hade vi en toppenkväll? Vi fick se dem spela igår.
Vi ska till Atlantic Records och träffa vd:n.
Vi ska dit och se om de kan få ett skivkontrakt.
Det är galet. Men man måste försöka.
Jag trodde aldrig att jag skulle stå i öknen och spela in programmet.
Men det är ju "On the Roam".
Jag är tre timmar från Abu Dhabi och spelar in "Dune".
Vi ska prata...om ett band som heter Bobby Lees. Nu kör vi.
Med oss i studion har vi Bobby Lees från Woodstock i New York.
Vi ska höra Bobby Lees spela live.
Bobby Lees skiva heter "Skin Suit" och är väldigt intressant.
Vad sägs om Bobby Lees? De är på USA-turné just nu.
De kommer till England i Juni och spelar sen i Europa.
Debbie Harry sa: "Kolla in Bobby Lees. Framtiden är minimalistisk protopunk."
Här har vi Bobby Lee med "Hollywood Junkyard".
Jag älskar musik och upptäckte Bobby Lees på Instagram.
Jag tyckte att de var fantastiska.
De turnerade runt om i världen, men jag missade dem alltid.
Jag heter Sam och är sångare i Bobby Lees.
-Jag heter Nick Casa och spelar gitarr. -Kendall Wind. Jag spelar bas.
Macky Bowman. Jag spelar trummor i Bobby Lees.
Jag visste inte mycket om musikbranschen och var rätt naiv.
Jag såg dem och tänkte: "De turnerar, så det går bra för dem."
Men de sa: "Vi kan inte fortsätta med det här."
Vi träffades för tre dagar sen. Jag bjöd in er till Bowery Hotel.
När vi kom dit stod du framåtböjd utan tröja.
Du hade precis kommit dit. "Jag väntade er inte redan!"
-Sen gav du oss varma kramar. -Ja, det var rena familjekänslan.
Det var nog en av mina tre bästa kramar nånsin.
De tänkte lägga av. De har spelat ihop i sju år.
Jag såg det på Instagram och tänkte: "Men de är ju asgrymma!"
Men där ser man bara det positiva.
Plötsligt publicerade de ett inlägg som jag ska läsa om en stund.
-Vad kallar man det...? -Ett uttalande.
Vi publicerade ett inlägg för att berätta för våra fans
att vi skulle ta en paus.
Vi visste inte om pausen var tillfällig eller permanent.
Vi har ett tillkännagivande. Vi kommer att genomföra våra bokade spelningar.
Men sen tar vi en paus. Vi vet inte om vi kommer att spela ihop igen.
Anledningen är musikbranschens nuvarande tillstånd.
Det är nästan omöjligt för band som vårt att klara sig ekonomiskt.
Bandet gav oss ett syfte, och mycket är er förtjänst.
Det känns läskigt att lägga av, men vi är tvungna. Bobby Lees.
De har kämpat länge utan att tjäna pengar.
De har turnerat, vilket är slitsamt. Jag tänkte: "Helvete, de ska lägga av!"
Jag skickade ett privat meddelande och bad att få prata med dem.
När man sänder ut den typen av energi brukar nåt komma tillbaka.
Jag anade att nån skulle ta kontakt, men inte att det skulle bli Jason Momoa.
Han är en vänlig själ som gillar vår musik och vill hjälpa till.
Vi ska sparka in dörrar och se till att de får skivkontrakt.
Jag ska göra så gott jag kan. Det känns som det enda rätta.
Jag har varit den i bandet... som bokar spelningar och fixar saker.
"Jag fortsätter mejla den producenten tills han svarar."
Jag ville alltid spela med andra, men jag vågade inte.
Jag var för rädd och tyckte inte att mina idéer dög.
Jag övervann långsamt min rädsla genom att fortsätta spela.
Jag läste även boken "The Artist's Way" av Julia Cameron.
Den förändrade mitt liv. Jag gjorde allt hon föreslog.
Sen träffade jag Kendall och Macky en månad senare.
Vi hade några olika gitarrister.
Men det klickade först när Nick, som är Kendalls styvbror,
kom till vår första spelning.
Då kände vi alla: "Det här är allt vi vill göra."
Jag känner många musiker. Det är en tuff bransch, som filmbranschen.
Man undrar om Nirvana skulle ha slagit igenom idag.
Eller Bob Dylan!
Skulle ens favoritartister ha blivit stora idag?
Jag vet inte. Men nåt måste förändras.
Har det hänt dig innan du ska jobba? Nej, du är taggad då.
-Jag gråter och blir väldigt känslosam. -Jaså?
Riktigt jävla känslosam.
Jag vill gå hem, lägga mig i sängen och ställa in spelningen.
Ibland blir jag känslosam. "Jag önskar att jag slapp göra det här!"
Sen ber jag till mina favoritartister, som Little Richard och Bo Diddley.
"Snälla, ge mig energi."
Det var så häftigt i Woodstock. Det är ju deras hemstad.
Det var en ära att få gå runt i staden med dem och träffa deras familjer.
SISTA SHOWEN I HEMSTADEN
Jag ville spela i ett band, men rädslan var ett problem.
Jag fantiserade om det men kunde aldrig göra det.
Jag hade alkoholproblem och blev nykter.
Då försvann rädslan för att vara värdelös.
Min längtan att spela blev större än rädslan.
Det har aldrig funnits en normal väg för oss.
Det känns bara som om universum har gett oss små blinkningar.
Då händer det bra och märkliga saker. Som att Jason tog kontakt.
När man får träffa alla... Sam är som en familjemedlem.
Hon är en naturkraft.
När hon sjunger är hon kreativ, rå och samtidigt känslig.
Macky är uppvuxen i en konstnärs- och musikerfamilj.
Han är nåt alldeles extra.
Kendall är som en syster. Jag älskar henne så mycket.
Jag ser upp till henne. Hon lär mig så mycket.
Nicki är som min lillebror. Han kan spela vad som helst.
Det har varit en lång resa, så tanken på...
att kanske aldrig få göra det igen...
har definitivt påverkat mig.
-Det där kändes så märkligt. -Du var grym.
-Det var så märkligt. -Du...
Sätt på dig dem.
Jag behöver musik. Piller och sånt funkar inte.
När jag lyssnar på en låt är det som magi.
Det kan förändra mitt humör totalt.
Så att säga att musik inte längre har ett värde känns...
Det är sorgligt. Det är helt åt helvete.
Jason sa: "Hur kan jag hjälpa er? Vad behöver ni som band?"
"Jag vet inte", svarade jag. "Vi kanske behöver ett skivkontrakt.
Det kan nog hjälpa. Då når vi ut till fler människor."
Han var rena superhjälten och sa:
"Jag ska prova alla vägar."
Det har varit ett äventyr sen hans samtal. Vi får se hur det går.
Det här är fantastiskt.
Jag känner mig som en flickscout som säljer kakor.
När Jason tog med oss till Atlantic var en del av mig supertaggad.
Vi hade aldrig besökt ett stort skivbolag tidigare.
Han bad mig dessutom läsa upp brevet.
Jag tänkte: "Jag lär inte beröra honom genom att läsa upp det."
Nån lär säga: "Öka Spotify-lyssningarna."
Storbolagen klarar sig, eftersom de har egna Spotify-avtal.
Resten av oss får 0,004 cent per stream.
En trist sak som vi har sett är
att om folk inte behöver betala, så gör de inte det.
Jag har pratat med andra band om det.
Problemet tycks vara att musiken saknar värde.
Dagens barn tycker inte att musik är värt nåt, eftersom det är gratis.
Jag hade stora förhoppningar och mycket energi.
Bandet kände annorlunda. De trodde inte riktigt på det.
Jag har ofta mött stängda dörrar och tagit mig upp ur djupa hål.
Så jag tänkte inte acceptera ett nej.
De är uppenbarligen begåvade och behöver bara träffa rätt människor.
Det känns fortfarande bra att spela.
När man hör folk sjunga med i texterna hoppas man att musiken hjälper dem.
Nåt är fel om man säljer ut konserter i New York, LA och världen
utan att ens få ihop en minimilön.
När "Bellevue" släpptes turnerade vi i 18 månader.
Vi hade en miljon streams och tjänade 4 000 dollar på den turnén.
Ingen vill arbeta gratis. Det känns bara respektlöst.
När man har slitit och turnerat ett tag börjar det kännas fel.
"Jag har gett så mycket och känner mig uttömd."
Många har nog en längtan efter nåt som de tror är deras syfte.
Nåt som de verkligen vill uppnå.
Jag känner inte så längre, vilket är rätt skönt.
Det blev smärtsamt att hoppas på framgång med bandet.
Nu känns allt utom vår kontroll.
Vi spelar alltid som om det vore sista gången.
Vi behöver en förändring. Det är för slitsamt.
Vi var tvungna att ta en paus och vet inte om vi kommer tillbaka.
Jag vet inte.
Magkänslan säger att det inte är permanent, men jag vet inte.
Det är faktiskt en befrielse att inte ha en jävla aning.
Jag känner igen den känslan. Jag har arbetat mycket.
Man kan definitivt bli dränerad. Då kan man inte göra sitt bästa.
De kände att de behövde lite tid.
Alla behövde nog en paus.
ETT ÅR SENARE
BANDET ÄR TILLBAKA I REPLOKALEN
-Jag minns inte hur man spelar den. -Jo då.
Jag brukar tänka: "Det är nog de här tre ackorden."
-Ja! -Där har vi det!
Att se dem skriva ihop och höra låtarna ta form...
Allt hade förändrats. Efter sin paus var de utvilade.
Några i bandet hade turnerat. De kom tillbaka med nya låtar.
Sen bokade de studiotid. Allt föll på plats.
Det var en underbar del av vår resa tillsammans.
Jag såg hur de sammanstrålade och sa: "Nu gör vi det här."
Efter deras paus var de redo att köra igen.
-Det där var häftigt. -Lite snabbare.
Det var asgrymt. Asgrymt!
Hur är läget? Det har gått ett år sen vi sågs sist.
Nästan ett år.
Jag undrar var i livet ni befinner er.
Hur ni känner och vad som händer. Det vill jag höra från var och en av er.
Och hur det var att träffas igen. Ni har väl inte setts på ett år?
-Vi träffades för en månad sen. -Ja.
Vi kom överens om att skriva musik på grund av din generositet
och den här möjligheten att få spela in en ny skiva.
På två veckor skrev vi 14 låtar. Det är mer än...
-Det brukar ta längre tid än så. -Det tar en månad att skriva fem låtar.
-Så det var... Jag vet inte. -Vi hade nog en del att få ur oss.
Det behövde komma ut.
Det ska bli kul att göra på ett annorlunda sätt nu.
Vi skrattar mycket när vi repar
eftersom vi tillåter oss att göra sånt som vi inte brukar göra.
Det var skönt att känna den friheten. Så alla är taggade.
Att vi var i Woodstock för ett år sen känns ofattbart.
Tiden flög verkligen förbi.
Det har varit ett rätt galet år med både tvivel och hopp.
Det var känslosamt att ta den här pausen.
Det var lite av ett sorgearbete.
Det kändes som en separation. Det var märkligt.
Jag kände mig som ett barn före pausen. Nu känner jag mig vuxen.
Jag insåg snabbt under året hur viktigt bandet är för mig.
Det lär alltid vara en del av mig.
Samtidigt var det bra att inse att det finns en värld utanför det.
Det är som ett förhållande. Man förlorar sig själv i bandet.
Man glömmer vem man är utanför det.
Så pausen påminde mig om varför jag gillar att skapa.
Ibland undrade jag: "Kan jag klara mig utan det här?"
Och det kan jag inte. Jag måste skapa.
Jag blir väldigt deprimerad av att bara konsumera andras verk.
Jag drivs av musik. Det är den ultimata konstformen.
Det är därför jag skriver låtar. Det inspirerar mig på alla möjliga sätt.
Jag hade en idé som jag ville lägga fram.
"Kan ni göra ett försök till? Jag vill gärna hjälpa er.
Jag vet inte mycket om branschen men kan nog öppna några dörrar.
Vill ni göra en skiva till?" Och det ville de.
Jag tänker stötta dem hela vägen, för jag tror stenhårt på dem.
Jag hittade den på mitt rum.
-Var är vi? -I Los Angeles i Kalifornien.
-Vad hoppas ni att det här leder till? -Bra låtar.
En skiva som vi är stolta över.
Brukar ni bli nervösa inför en studioinspelning?
Idag är jag lugn. Men när vi kom hit för tre dagar sen
kunde jag inte sova. Jag målade upp värsta tänkbara scenario.
Som att alla låtar suger.
Så jag var rädd, men nu är jag lugn och redo att jobba.
Samma här. Jag känner mig lugn.
-Var du också lite... -Jag var nervös under flygresan hit.
Jag visste inte vad som väntade.
-Jag kan prova det. -Ja, i versen.
Jag har en idé. Vi upprepar "end to it".
"This is some Elvis Presley shit, And now I'm putting an end to it."
Visst, vi provar det.
"This is the end!"
"End to it!"
-Behöver vi göra fler tagningar? -Nej, det räcker.
Man känner snabbt om energin är bra eller dålig.
Så fort vi kom dit, kände vi: "Det här är perfekt för oss."
Vi spelar in i den legendariska studion Sunset Sound.
Där gjorde Zeppelin sin fjärde skiva. Stones gjorde nog "Let It Bleed" där.
Några Van Halen-plattor spelades in där.
Att spela in skivan i Kalifornien känns riktigt bra.
Alex och Dave kan höra en sektion och säga: "Vi kan prova det här."
Sen kommer de med en idé som passar perfekt.
Nu försöker vi att inte vara dömande.
Förr var vi ofta det gällande låtarna.
Nu ser vi bara till att de blir klara. Sen utvärderar vi dem om en månad.
När vi är i kontrollrummet och lyssnar på låtarna som vi har spelat in
så sluter jag alltid ögonen och gungar med huvudet.
Sen tittar jag upp och ser att alla andra gör likadant.
Vi var rätt trötta på garagerocksoundet. Jag lyssnar mycket på hiphop
och ville åt den sortens huvudgung. Det lyckades vi med på några låtar.
Det har varit en våg av känslor.
Vi har varit där i fyra dagar, och jag har genomgått en existenskris.
Jag ombads att inte döma musiken, så jag har fokuserat på inspelningen.
Jag är ett stort fan av Dave.
Han fick sitt genombrott som producent med en låt av bandet Wolfmother.
Jag lyssnade nonstop på den när jag var fem år.
-Det är andra gången du sjunger det. -Ja.
Det har varit en befriande process.
Det är alltid skönt med producenter och tekniker
som stöttar en och stärker ens självförtroende.
Det har varit en väldigt bra upplevelse för alla.
-Grymt! -Så jävla bra.
Det är vår fjärde gång i studion.
Vi vet om nåt funkar eller inte. Vi känner det.
Trummorna ska nog vara tajtare. Mindre cymbaler.
-Jag håller med. -De måste verkligen...
De sista kändes bra. Sen blev det komplicerat igen.
Det är häftigt att se hur vi växer som musiker.
Kom igen!
-Det är mycket som pågår. -Vi kan börja med...
Vi kan fixa en sånggrej. Jag vill sjunga om...
ordet "girl" strax före bryggan.
"And when you fly around the world, call me your fire-starting..."
Jag vill sjunga om ett ord där.
-Vill du göra om "girl"? -Ja, precis när trummorna drar igång.
Sist vi sågs var du gravid. Var du i sjätte månaden då?
När vi filmade i Woodstock? Då var jag i fjärde månaden.
När vi spelade in skivan var jag i åttonde månaden.
Det var nära då. Nu är Ozzy 2,5 månader.
-Vi har känt varandra i 1,5 år. -Ja.
Den 9 november satt vi här. Jag hade bett dem komma hit.
Vi hade chattat på Instagram, och jag lurade hit dem.
-"Vad fan har vi gett oss in på?" -Då bar jag samma jacka som idag.
-Det var väl meningen? -Cirkeln är sluten.
-Nu spelar vi upp dem. -Har du en favoritlåt?
Jag ville inte lyssna på dem innan och har bara hört en låt.
-Jag ville vänta tills vi var samlade. -Har du hört "50 Ft"?
-Jag har inte hört nånting. -Den blev grym!
-Den låten gjorde det värt mödan. -Jag håller med.
Den är min favorit. Jag är så glad att vi spelade in den.
SPELAR UPP "50 FT"
Hur var din första reaktion?
Jag vill regissera videon till den. Och den. Och den. Så var det.
Det låter precis som Bobby Lees.
Det har deras sound, råhet och energi.
Fansen kommer nog att gilla det. Alla som hör låtarna lär gilla dem.
-Berättade John om Epitaph-grejen? -Nej.
Det är ett bra skivbolag som vill släppa vår skiva.
-Vilka artister har de? -Har inte Epitaph...
-De har Weezer och Tom Waits. -Precis, Tom Waits.
-De har även systerbolaget ANTI-. -Precis.
Grundaren älskade skivan.
Vi ska ha ett Zoom-möte med honom och vd:n på måndag.
Jag och John ska flyga dit på onsdag för att träffa dem.
-Håller de till i LA? -Ja.
John ljög och sa att fyra andra bolag var intresserade
och att vi vill fatta ett beslut snart. Så de bad oss komma dit.
-Berättade John om det här? -Ja, det var en stor tillgång.
-Så vi är taggade. -Det är ju asgrymt!
Det är ett bra bolag. Men vi vågar inte fira än.
Nu manifesterar vi det!
-Barry, det här är Sam. -Hej!
Eric är vår jurist.
Vi sålde skitmånga vinylskivor. På spelningarna sålde vi bandmerch.
Vi pratade med andra band om det. Utbytet sker på spelningarna.
Folk kommer till spelningarna och köper allt vi har.
Men musikströmningen funkade inte alls. Vi kunde spela för 500 pers.
Nån med hundra miljoner streams hade färre konsertbesökare än vi.
Jag fattar.
Vissa artister fyller lokaler med tusen sittplatser.
Inte sittplatser, men lokaler för tusen personer.
De säljer mycket bandmerch och vinylskivor.
Men de har få streams. De förstår inte varför.
Jag kan inte heller förklara det. Det händer även några av våra artister.
Vi är redo för en förändring.
Därför gillar jag det här projektet. Bandet är fantastiskt.
Ni har bra låtar, spelar in album och gör livekonserter.
Men ni har inte fått till musikströmningen än.
Men om det går bra på livespelningarna, så kommer det att gå bra...
med musikströmningen. Ni behöver hjälp med att nå dit.
Jag måste nämna den nya skivan.
Ni har verkligen tagit er musik till nästa nivå.
Jag gillar era tidigare grejer också, men den nya skivan är otrolig.
Så tajmingen är nog perfekt.
Det känns som om det har bubblat under ytan.
Vi behöver bara lite hjälp.
Jag har miljoner berättelser om insatta personer i musikbranschen
som inte har kunnat hjälpa oss alls.
Sen serverade Jason den här möjligheten på ett silverfat
så att vi kunde skapa nåt som även han gillar.
Jag är oerhört tacksam för den chansen.
Det känns fantastiskt att ha nån som tror så mycket på oss.
Han kommer inte med tomma ord, utan gör vad han lovar.
Han vill hjälpa oss. Det är skillnaden mellan honom och många andra.
Det känns som om det gick bra.
Ja, annars blir jag förvånad.
Vi har blivit lovade saker förr, så vi tar aldrig ut nåt i förskott.
De ska skicka ett kontraktsförslag. Men det kändes genuint.
Han spelar i Bad Religion och har själv varit i vår sits.
-Han verkar genuin. Sue också. -Ja, det är en stor seger.
Om inte ni hade dykt upp...
skulle inte bandet ha haft drivkraften att spela in en ny skiva.
Vi gillar skivan, vilket är det viktigaste.
Men jag visste inte om den skulle tilltala ett skivbolag.
Den skiljer sig mot våra tidigare album. Jag vet inte.
Hade de hamnat hos nåt av storbolagen
skulle de antagligen ha blivit uppkäkade och utspottade.
Då hade de mått ännu sämre än när ni först dök upp.
Det här bolaget sätter artisterna främst och drivs av Brett:
En äkta punkrockare. Det vore det bästa för dem.
Det vore suveränt. Jag skulle vilja fira men måste vänta på kontraktsförslaget.
-Vågar du fira än, Brian? -Det vågar jag aldrig göra.
-Så jag är den siste du borde prata med. -Jason skulle fira.
Bobby Lees skrev kontrakt med Epitaph Records.
Det ska bli spännande att se folks reaktioner på skivan.
När jag går av scenen och ser leenden
för att publiken har haft roligt...
Jag älskar att göra folk glada.
Att åka från stad till stad...
och se folk beröras av musiken är så tillfredsställande.
Det får jag aldrig nog av.
Personligen måste jag skapa för att inte känna mig döende.
Det här händer många andra band.
Det vore sorgligt om Tiktok-pop är allt som finns kvar sen.
Den kulturen är rätt trist.
Jag vet inte vad det betyder. Men ända sen jag började spela musik
har jag känt mig delaktig i nåt som har ett syfte.
Jag hängde bara med, eftersom jag drogs till det.
Vi har aldrig stött på nån som har sagt:
"Så här kan ni leva på musiken."
Ni gav oss en stor gåva. Men vi är bara ett band.
Det finns så många bra band.
Jag tycker fortfarande att modellen behöver förändras.
Jag vill fortsätta det här äventyret och se vad som kommer härnäst.
Vi såg skivan ta form från början till slut.
Vi var delaktiga och hjälpte dem med skivkontraktet.
Det känns så fint. Och de förtjänar det verkligen.
Jag hoppas att fler band får uppleva det.
Det ska bli kul att umgås med dem och höra de nya låtarna live.
Det är viktigt att stötta artisterna och köpa deras skivor.
Jag kan även köpa kassetter, för min bil är tillräckligt gammal.
Musik är en bra gåva till andra.
Så för den vidare. Gärna hitåt.
Text: Daniel Eklund Iyuno