Na, lássuk!
Rendben.
Uraim!
Köszi!
Ötödik nap.
Csütörtökön találkoztunk, és hatalmas estét csaptunk.
Tegnap élőben is láthattuk őket játszani.
Most pedig az Atlantic Recordshoz tartunk.
Húsz éve ugyanaz a vezérigazgató, megpróbálunk lemezszerződést szerezni.
Őrület, de egy próbát megér.
CSAVARGÁSOK
Ki hitte volna, hogy egyszer a sivatagban forgatom a Csavargásokat?
De ez a lényeg: csavarogni.
Három órára Abu Dhabitól zárom a Dűne forgatását.
És most következzen egy különleges zenekar, a Bobby Lees! Lássuk!
A stúdió vendége a Bobby Lees, a New York-i Woodstockból.
A Bobby Lees élő szettje.
Ez a Bobby Lees albuma, a Skin Suit, elég különleges cucc.
Na és a Bobby Lees?
Most Amerikában turnéznak,
június végén érkeznek Nagy-Britanniába, utána Európa.
Debbie Harry szerint:
"A Bobby Lees a jövő, minimal proto punk."
Most pedig hallgassuk meg tőlük a Hollywood Junkyardot!
Odavagyok a zenéért,
így akadtam rá a Bobby Leesre is az Instagramon,
és teljesen levettek a lábamról.
Hallgattam a zenéjüket, láttam, hogy bejárják a világot,
én meg mindig pont elkerültem őket.
A nevem Sam. A Bobby Lees énekese vagyok.
Nick Casa, a Bobby Lees gitárosa.
Kendall Wind. Basszus.
Macky Bowman, a Bobby Lees dobosa vagyok.
Fogalmam sem volt, hogyan működik a zeneipar,
kicsit naivan álltam hozzá.
Kívülről úgy tűnik, minden oké: turné, siker, pörgés.
Aztán szólnak: "Ennyi, nem bírjuk tovább."
Három napja találkoztunk.
- Elhívtalak titeket a Bowerybe. - Igen.
Ahogy beléptünk, ott voltál félmeztelenül, összegörnyedve,
mint aki épp akkor esett be a hotelbe.
"Nem számítottam rátok ilyen hamar", mondtad, aztán odajöttél,
és hatalmas, baráti ölelést kaptunk.
Mintha a családod lennénk.
Életem top ötös, ha nem top hármas ölelése volt.
Arról volt szó, hogy befejezik. Hét éve zenéltek, és úgy tűnt, vége.
Az Instagramon követtem őket, és azt gondoltam, hát ezek baromi jók.
Kívülről minden pozitívnak tűnik, csak a sikert látod.
Aztán egyszer csak kiírtak valamit, mindjárt felolvasom... Mi ez?
- Közlemény. - Közlemény, igen.
Banda kitett egy posztot,
hogy miért állunk le egy időre.
Nem tudjuk, meddig, akár végleges is lehet, vagy...
MÉG LENYOMJUK AZ IDÉNRE BEBOOKOLT KONCERTEKET,
AZTÁN SZÜNETRE MEGYÜNK, ÉS NEM TUDJUK, VISSZA FOGUNK-E TÉRNI.
ENNEK OKA A ZENEIPAR JELENLEG ÁLLAPOTA,
MELY MOSTANRA SZINTE LEHETETLENNÉ TESZI,
HOGY A HOZZÁNK HASONLÓ ZENEKAROK MEGÉLJENEK.
EZ A BANDA CÉLT ADOTT NEKÜNK, ÉS TI MIND A RÉSZESEI VOLTATOK.
KICSIT IJESZTŐ, HOGY LEÁLLUNK, DE TUDJUK, EZT KELL TENNÜNK.
SZERETETTEL ÉS ELKÖTELEZETTEN, A BOBBY LEES
Évek óta nyomják, de egyszerűen nem keresnek vele.
A turnézás brutálisan kemény, és belém hasított:
"Basszus, ezek tényleg abbahagyják."
Erre írtam nekik egy üzenetet: "Figyu, beszélhetünk?"
Éreztem, hogy ha ilyen sokat beleadunk, valaki reagálni fog.
Arra viszont nem számítottam, hogy Jason Momoa lesz az.
De azt láttam, hogy itt egy jó fej fickó,
akinek tetszik a zenénk, és tényleg segíteni szeretne.
Segítek nekik elkészíteni a lemezt, aztán bekopogtatunk minden ajtón,
hogy legyen kiadójuk.
Célratörően. Én mindent beleadok, mert ez a helyes lépés.
A bandában mindig én voltam az, aki a bulikat szervezte,
aki addig nyomta, amíg egy producer végre vissza nem írt.
Mindig is szerettem volna másokkal zenélni, de túl félős voltam.
Azt hittem, nem elég jók az ötleteim.
Lassan bontottam le ezt a félelmet, de csináltam tovább.
Aztán elolvastam Julia Cameron The Artist's Way című könyvét,
ami mindent átalakított bennem. Követtem a tanácsait,
és miután befejeztem, rá egy hónapra találkoztam Kendallel és Mackyvel.
Az elején volt pár másik gitárosunk is,
de csak akkor kattant be igazán, amikor Nick,
Kendall mostohatesója eljött az első koncertünkre.
Onnantól egyértelmű volt, hogy ez a mi utunk.
Rengeteg zenész barátom van,
és látom, mennyire kemény ez a pálya, kábé, mint a színészet,
és ilyenkor felmerül bennem: a Nirvana ma hogyan futna be?
Vagy Bob Dylan, vagy bármelyik kedvencünk
ma is ugyanazok lennének?
Fogalmam sincs.
De azt érzem, hogy valaminek mozdulnia kell.
Volt, hogy rád tört a meló előtt a szorongás?
Nem, de sokszor bőgök.
- Elérzékenyülök. - Tényleg?
Elérzékenyülök. Zokogok, mint egy gyerek, nagyon érzékeny vagyok.
Én sokszor úgy érzem, inkább hazamennék, lefeküdnék, és lemondanám az egészet.
Néha meg beparázok: bárcsak ne kéne most ezt csinálni.
Ilyenkor a nagy kedvenceimhez imádkozom,
Little Richardhoz, Bo Diddleyhez, hogy adjanak egy kis erőt.
Woodstock elképesztő volt. Ott ők helyi legendák,
megtiszteltetés volt velük lenni, csavarogni,
megismerni a családjukat, tényleg király volt.
2023 NOVEMBERE
AZ UTOLSÓ OTTHONI KONCERT
Mindig is zenekarban akartam játszani, de halálra rémített a színpad.
Csak elképzeltem, milyen lenne, de sosem tettem érte.
Masszívan piáltam, aztán amikor kijózanodtam,
a félelem egyszerűen eltűnt.
A vágy, hogy csináljam, erősebb lett, mint a para.
Mi sosem a kitaposott úton járunk.
Ami velünk történik, olyan, mintha az univerzum kacsintana le ránk,
fura, jó dolgok történnek velünk, mint amikor Jason rám írt.
Azonnal egy hullámhosszra kerültem velük.
Sam egy igazi erőmű: ahogy énekel, egyszerre kreatív,
nyers és hihetetlenül érzékeny, született művész.
Macky olyan, mintha egy művész zenészcsalád királyi sarja lenne.
Egészen különleges.
Kendall pedig olyan, mint a nővérem. Nagyon szeretem,
felnézek rá, rengeteget tanulok tőle.
Nicki, a kisöccs, mindenen játszik:
bármit a kezébe adsz, letépi róla a húrt, egy zseni.
Hosszú utat tettünk meg, szóval a gondolat,
hogy talán többé nem csináljuk,
mélyen megérintett.
Mi? Fura volt.
Nagyot mentél.
Fura volt. Nem is tudom...
Hé!
Tedd fel!
A zene segít összeszedni magam.
Képtelen vagyok bevenni egy pirulát,
inkább meghallgatok egy dalt, és kész,
átfordít, megváltoztatja a hangulatom.
Szóval azt mondani, hogy ennek már nincs értéke,
hát, ez elég szomorú, nagyon gáz.
Jason megkérdezte: "Hogy segíthetek?
Mire van szüksége egy ilyen bandának?" Én meg: "Fogalmam sincs."
Mi azt hittük, kell egy nagy kiadó,
mondtam is: "Igen, az segít, mert több emberhez juthatunk el."
Úgy beszélt a telefonban, mint valami szuperhős:
"Mindent megpróbálok. Tényleg mindent."
Onnantól kezdve az egész egy kalandnak érződött:
"Oké, nézzük meg, mi sül ki belőle!"
Káprázatos.
Mintha cserkészsütit árulnék.
Amikor Jason bevitt minket az Atlantichez,
baromi izgatott voltam,
mert még sosem jártunk egy nagy kiadónál,
de aztán megkért, hogy olvassam el a levelet,
és fura volt, mert nem attól fog bármi megmozdulni, hogy elolvasom,
nem lesz több a Spotify-bevételünk.
A nagy kiadók azért bírják a tempót,
mert külön egyezségeik vannak a Spotifyjal.
Mi, akik nem vagyunk nagy kiadónál, négy centet kapunk egy lejátszásért.
És sajnos azt látjuk:
ha valami ingyen van, az emberek nem fognak fizetni érte.
Sokat gondolkodtam, sok bandával beszéltem,
és úgy tűnik, a lényeg az, hogy az értékérzet tűnt el.
A mai gyerekeknek a zene ingyen van, ezért nem érzik, hogy bármit is érne.
Szerettem volna, ha minden egy bizonyos irányba megy.
Még reménykedtem, még bírtam energiával,
de a banda valószínűleg máshogy érezte,
talán úgy voltak vele, ebből már nem lesz semmi.
Rám már annyiszor csapták az ajtót,
annyiszor estem pofára, és másztam ki a gödörből,
hogy egyszerűen nem fogadom el a nemet.
A tehetség az tehetség. Bennük megvan.
Csak meg kell találni a megfelelő embereket.
Még mindig nagyon jó érzés játszani,
és amikor hallod, hogy visszaéneklik a szövegeidet,
azt reméled, hogy a zenéd tényleg segít.
De valami nagyon nincs rendben,
ha New Yorkban és Los Angelesben 500 fős termeket töltesz meg,
bejárod a világot,
és mégsem tudsz minimálbérnyi megélhetést összekaparni.
A Bellevue-vel 18 hónapig turnéztuk, egymillió lejátszásunk volt,
és négyezer dollárt kerestünk vele másfél év alatt.
Senki sem akar ingyen dolgozni,
és bár utálom ezt kimondani, de tiszteletlenségnek érzed.
Hajtasz, turnézol, mindent beleadsz, és közben azt érzed, ez így nem frankó.
"Ennyit adok, és teljesen lemerülök."
Szerintem sokan éreznek mély vágyat valami iránt,
amiről azt hiszik, hogy a hivatásuk, hogy ez az, amit csinálniuk kell.
Én már nem érzem így, és ez furcsán felszabadító.
Mert fájdalmas lett az a görcsös akarás, hogy a banda sikeres legyen.
Most már úgy érzem, ez nincs teljesen a mi kezünkben.
Mi ott vagyunk, minden koncertet úgy játszunk, mintha az utolsó lenne.
De kell egy váltás. Túl erős a daráló.
Muszáj megállnunk egy időre, és nem tudjuk, visszajövünk-e.
A megérzésem azt súgja, nem arról van szó, hogy soha többé nem csináljuk,
de igazából nem tudom.
És valahol tök felszabadító, hogy tényleg fogalmam sincs.
Ismerem ezt az érzést. Rengeteget dolgozom,
és sokszor teljesen kimerülök, és nem tudom a tudásom legjavát adni.
Szerintem ők is úgy voltak vele, hogy egy kis időre van szükségük.
Mindenkinek kell, hogy egy kicsit hátraléphessen.
EGY ÉVVEL KÉSŐBB
A BANDA VISSZATÉRT A PRÓBATEREMBE.
Nem emlékszem, hogy kell lejátszani.
Dehogynem. Én úgy állok hozzá, hogy ez a három akkord kell.
- Ennyi. - Értem.
Igen!
Értem! Megvan!
Láttam, ahogy ott helyben írják a dalokat.
A szemem előtt álltak össze a dalok.
Tényleg minden megváltozott.
Visszajöttek, kipihenték magukat.
Páran közben turnéztak is,
új ötleteket hoztak, és bementünk a stúdióba.
Igazi villámcsapás volt.
Az volt az egyik legszebb része,
hogy ott lehettem velük, és láthattam, ahogy egyszer csak összeáll a dolog.
Az a kis idő, amit külön töltöttek, nagyon jót tett nekik.
Újra beindultak.
- Valahogy így. Ez király. - Vagy gyorsabban.
Parádé! Csodálatos volt!
- Helyzet? - Hogy vagy?
Egy éve. Egy éve, igaz? Amióta nem láttuk egymást.
Közel egy éve.
Kíváncsi vagyok, ki hol tart most az életében.
Hogy érzitek magatokat, mi van veletek?
Örülnék, ha mindannyian mesélnétek egy kicsit,
hogy milyen újra együtt lenni, hisz ti sem láttátok egymást egy éve.
- Igen. - Egy hónapja tértünk vissza.
Azt mondtuk, kezdjünk el írni,
mert a te nagylelkűségeddel újra lehetőségünk van egy lemezre.
És az a furcsaság történt,
hogy két hét alatt 14 dalt raktunk össze,
sokkal többet, mint amennyit ennyi idő alatt szoktunk.
Jó, ha ötöt összehozunk egy hónap alatt.
Szóval, nem is tudom...
Volt bennünk valami, ami már nem maradhatott bent.
Ki kellett törnie.
Izgatottak vagyunk, hogy most kicsit más irányba mehetünk.
A próbákon rengeteget nevettünk, mert olyasmiket próbáltunk ki,
amiket amúgy nem tennénk.
Jó érzés volt így felszabadulni.
Erre vagyunk most rákattanva.
Durva belegondolni, hogy majdnem egy év telt el Woodstock óta.
Komolyan, el sem hiszem, milyen gyorsan elszállt.
Az elmúlt év őrület volt: tele kételyekkel, reménnyel.
Nagyon nehéz volt ez a szünet.
Megviselt érzelmileg, olyan volt, mintha gyászolnék.
Majdnem olyan érzés volt, mint egy szakítás, és nagyon fura:
még úgy éreztem, gyerek vagyok,
most meg mintha felnőttként jöttem volna vissza.
Az elmúlt egy évben rájöttem, mennyire fontos nekem ez a banda.
Az énem fontos része,
de közben jó volt megtapasztalni, hogy van élet a bandán kívül is.
Olyan ez, mint egy kapcsolat.
Egy bandában könnyen elveszíted magad: elfelejted, ki vagy a zenekaron kívül.
Ez az egy év szünet segített abban,
hogy újra emlékezzek, miért szeretek alkotni.
A szünet alatt volt pár pillanat, amikor azon agyaltam,
hogy vajon megvagyok-e enélkül.
És nem, nekem muszáj alkotnom valamit,
mert depressziós leszek, ha csak mások munkáját nézem.
Engem a zene mozgat, számomra ez a legmagasabb rendű művészet.
Zenére írok, a zene táplál, és minden formájában inspirál.
És ahogy beszélgettünk, egyszer csak azt mondtam nekik:
"Mi lenne, ha megpróbálnátok még egyszer?
Csak még egy kört." Nagyon szerettem volna segíteni.
Nem ismerem mélyen az ipart,
de talán ki tudok nyitni néhány ajtót, vagy találni néhány embert,
és megkérdeztem: "Vállalnátok még egy albumot?"
Amikor igent mondtak, tudtam, hogy mindvégig támogatni fogom őket,
mert hiszek ebben, és hiszek bennük.
- Végre megvagytok. - Innen gyönyörű a kilátás.
- Hol vagyunk? - Los Angeles, Kalifornia.
- Mit szeretnétek kihozni belőle? - Dalokat. Jókat. Remélem.
Egy albumot, amire büszkék lehetünk.
Izgultok valamelyest a mai felvétel előtt?
Ma már semmi para nincs bennem, de három napja,
amikor megjöttünk, nem aludtam, és csak a legrosszabbra gondoltam.
Hogy bemegyünk, és minden szám szar lesz.
Akkor paráztam, de most tök nyugodt vagyok,
és készen állok a melóra.
Én is nyugodt vagyok.
Volt, amitől paráztál?
Egy kicsit ideges voltam, amikor elindultunk ide.
Mert fogalmam sem volt, mire számítsak.
Feltekerhetjük.
- Csináljuk, persze. - Ja, szuper.
- Amúgy lenne egy ötletem. - Igen?
Visszaismételhetnénk az "End to it"-et.
Persze, próbáljuk meg, oké!
Még egyszer vegyük fel, vagy jó lesz?
Jó lesz.
Rögtön érzed, hogy egy hely energiája jó-e, vagy rossz.
Ahogy beléptünk, egyből azt mondtuk: "Oké, ez király.
Ez nekünk való hely lesz."
A Sunset Soundban vettük fel a lemezt, legendás stúdió.
A Led Zeppelin itt csinálta a Zeppelin IV-et,
azt hiszem, a Stones itt vette fel a Let It Bleedet,
és több Van Halen-album is itt készült.
Nagyon jó érzés Kaliforniában felvenni egy lemezt.
Alex és Dave elképesztőek:
meghallanak egy részt, és már mondják is,
hogy próbáljuk ki ezt vagy azt.
Bedobnak egy ötletet, ami nekünk eszünkbe sem jutott.
Most igyekszünk nem rögtön véleményt mondani.
Régen már írás közben bemondtuk, hogy a nyers alap nem elég jó.
Most megcsináljuk az egészet,
aztán majd egy hónap múlva ránézünk, és akkor döntünk.
Minden számnál, amit visszahallgattunk a kontrollban,
én végig bólogattam, csukott szemmel.
Aztán körbenéztem, és mindenki ugyanezt csinálta.
Kicsit ráuntunk a garázsrockos hangzásra.
Rengeteg hiphopot hallgatok,
és nagyon vágytam arra a király fejrázós vibe-ra.
Pár számnál meg is van.
Közben meg teljes érzelmi hullámvasút: napok óta dolgoztunk,
és volt olyan, hogy azt mondtam, "hú, ez nagyon jó",
aztán meg totál krízis.
Mindent átéltem, de úgy tartják,
ne ítélkezz, csak csináld, szóval csinálom.
Hatalmas rajongója vagyok Dave-nek.
Az egyik áttörést hozó produceri munkája a Wolfmother egyik albuma volt,
amit emlékszem, ötévesen megállás nélkül hallgattam.
Azta, már másodszor éneklitek.
Kemény, mi?
Ez az egész tök felszabadító volt.
Nagyon sokat számít, ha olyan producerekkel és mérnökökkel dolgozol,
akik tényleg mögötted állnak,
és elhitetik veled, hogy jó, amit csinálsz.
Szóval ja, szerintem ez mindenkinek szuper élmény volt.
- Csodás! - Hú, ez baromi jó!
Most vagyunk negyedszer stúdióban, szóval már tudjuk.
Ránézek Mackyre, Nickre vagy Kendallre, és egyből látjuk,
ha működik, és azt is, amikor nem. Ezt érzi az ember.
A dob lehetne feszesebb, kevesebb cinnel.
- Egyetértek. - Én is.
Legyen sokkal karakteresebb!
Az előző pár felvétel tök jól ment, aztán megint szétesett, igaz?
Tök jó látni, mennyit fejlődünk együtt, zenészként.
Csont nélkül bent lesz.
Na, gyerünk!
- Ne már! - Köszi!
Rendben.
- Hol legyen? - Még mindig sok.
Csináljunk egy...
- Csináljunk egy vokáljavítást! - Oké.
Húzzuk össze a...
- Húzom. - ...a "girl"-t, a híd rész előtt.
A "when you fly around the world, call me your fire starting"-sornál.
Így más a "girl".
Igen, és utána jöjjön be a "girl"!
Amikor legutóbb láttalak, várandós voltál.
Hányadik hónapban voltál akkor, talán a hatodikban?
- Az első forgatáskor? - Igen, a forgatáskor.
- Woodstockban? - Igen, akkor.
Akkor négy hónapos voltam, és amikor felvettük az albumot,
már nyolc.
- Őrületes volt. Igen, az volt. - Közel volt.
- És Ozzy most? Két és fél... - Ozzy pedig 2,5 hónapos.
- Őrület. - Másfél éve ismerjük egymást.
Igen.
November 9-én mind itt voltunk,
Instán dumáltunk előtte, és idecsalogattam őket.
- Nem értették, mibe csöppentek bele. - Ugyanaz a dzseki volt rajtam, mint ma.
- Azt akartam ma is viselni. - Nem vehettél fel mást, igaz?
- Nos... - Kör bezárva.
De játsszuk le! Min tudjuk lejátszani?
Van kedvenc számod?
Nem akartam meghallgatni nélkületek, egy számot hallottam az albumról.
- Viccelsz? - Meg akartam várni, amíg találkozunk.
- Hű! - Hallottad a 50 Footot?
- Egyiket sem hallottam. - Haver! Azta! Ütős szám lett.
- Ezért akartam... - Ezért az egy számért megérte az út.
Adom.
Az a kedvencem, és annyira örülök, hogy megcsináltuk.
Mi volt az első reakciód?
Hogy úristen, ez baromi jó, meg ez is, meg ez is. Tényleg ez volt.
Ez a lemez maga a Bobby Lees:
a hangzás, a nyers vibe, az energia.
A rajongók szerintem totál be fognak zsongani,
és mindenki tudta előre, hogy én is imádni fogom.
Beszélt neked John az Epitaphról?
- Nem. - Az egy tök jó kiadó.
Odavannak a lemezért, és ki akarják adni.
Kik vannak náluk?
- Az Epitaphnál van Tom... - A Weezer.
- Tom Waits. - Tom Waits epitaphos, ugye?
Igen, mert az Epitaph alá tartozik az Anti.
- Az Anti. - És az anyacég az Epitaph.
Az alapító felhívta Johnt, hogy tetszik neki a lemez.
Hétfőn zoomoltunk velük,
és már le is foglalták a jegyet nekem és Johnnak,
szerdán repülünk, hogy találkozzunk személyesen.
- Hol? L. A.-ben? - L. A.-ben.
John simán bemondta nekik,
hogy még négy másik kiadó is képben van, és mi a hét végéig szeretnénk dönteni.
Erre ők: "Jó, akkor sürgősen ki kell hoznunk titeket."
John azt is elmondta, hogy ebben a műsorban is vagytok?
Igen, és óriási pluszt jelentett.
- Emiatt is fel voltak pörögve. - Zsír! Na, ez király!
Igen. Nagyon jó kiadó, de nem ihatunk előre a medve bőrére.
- Csak vonzzátok be! - Igen.
- Berry, ő itt Sam. - Szia, Berry! Sam vagyok.
- Ő ott Eric, a jogászunk. - Szia, Eric!
Fura volt, mert egy rakás bakelitet eladtunk.
Ha játszunk, a merch repül. Más bandákkal is beszéltünk:
nálunk a koncerten történik a valódi interakció.
Az emberek jönnek koncertekre, és mindent megvesznek,
kell nekik az új cucc, de a streaming nem ezt tükrözi.
Volt, hogy megtöltöttünk egy 500 fős helyet,
miközben valaki 100 milliós streammel nem hozott annyi embert,
mint mi 20 ezerrel. Tök bizarr volt.
Aztán ott vannak azok az előadók,
akik simán megtöltenek egy ezres klubot,
nem az ülőhelyeket, hanem a befogadóképességet mondom.
Rengeteg merchöt és bakelitet adnak el,
de a streamjeik tök alacsonyak. Valahogy nem áll össze náluk a kép.
És őszintén, én sem tudom, mi az oka.
Néhány nálunk lévő előadónál is pont ez van.
Mi készen állunk a váltásra.
Pont ezért szeretem ezt a projektet. A banda zseniális.
Minden megvan: a dalok, a lemez, az élő energia.
Csak a streamingnél nem állt még össze a dolog, ugye?
De ha élőben működik, akkor előbb-utóbb...
a streamingben is fog.
Kell valaki, aki segít átlendülni.
És komolyan mondom:
az új lemez hatalmas előrelépés.
A régi cuccaitokat is szeretem, de ez tényleg gyönyörű.
Tökéletes időzítés.
Olyan, mintha már régóta fortyogna minden,
és most kész lenne berobbanni.
Csak kell valaki, aki megadja az utolsó lökést.
Rengeteg sztorit tudnék mesélni arról, hogy olyanok,
akik az egész életüket a zeneiparban töltik,
és ebből élnek, mennyire nem segítettek nekünk.
Aztán megjelenik Jason, és ezüsttálcán kínál egy lehetőséget,
hogy valami olyasmit hozzunk létre, amit ő is szeret.
El sem tudom mondani, mennyire hálásak vagyunk érte.
Fantasztikus érzés,
hogy van valaki, aki ennyire hisz bennünk.
És nem csak beszél, cselekszik is.
Lépéseket tesz értünk, segít, ahol tud.
Ez különbözteti meg azoktól, akikkel korábban együtt dolgoztunk.
Úgy érzem, hogy egész jól sikerült. Ugye?
Igen, megdöbbennék, ha nem. Igaz?
Annyi ígéretet kaptunk már korábban, hogy megtanultuk:
csak akkor lelkesedünk, ha valami tényleg megtörténik.
Brett azt mondta, küldenek egy ajánlatot, és valahogy elhittem neki.
Zenész, a Bad Religionből, átment mindenen, amin mi is.
- Őszintének tűnt, és Sue-t is bírom. - Igen. Ez egy óriási siker.
És ha ti nem jöttök össze újra...
A BOBBY LEES MENDZSERE
...nem lett volna meg bennem a motiváció vagy izgalom,
hogy újra belevágjunk egy lemezbe. Ti hoztátok vissza a lendületet.
Őszintén, mi szeretjük ezt a lemezt, és ez számít leginkább,
de nem voltam biztos benne, hogy egy kiadó ráharap.
Teljesen más, mint amit eddig csináltunk,
szóval, nem is tudom...
Ha egy óriás kiadóhoz kerülnek, amit mindenki vágyálomnak gondol,
valószínűleg bedarálják és kiköpik őket,
és még rosszabbul lennének, mint amikor ti először találkoztatok velük.
Ez egy előadó-központú kiadó, Brett vezetésével,
aki egy hiteles punk rock arc.
Szerintem ez a legjobb hely nekik.
A lehető legjobb helyzetnek tűnik. Legszívesebben már most ujjonganék,
de amíg nincs konkrét ajánlat, nem engedem el magam.
És nálad, Brian, eljött már az ujjongás pillanata?
- Én képtelen vagyok ujjongani. - Veled vagyok.
Szóval nem a megfelelő embertől kérdezed.
- Jason ujjongani fog. - Igen, Jason biztosan ujjongani fog.
A BOBBY LEES LESZERZŐDÖTT AZ EPITAPH RECORDSHOZ.
Kíváncsi vagyok, hogyan reagálnak majd.
Hogyan táncolnak rá.
Amikor lejövök a színpadról, és látom a mosolyukat,
mert jól érezték magukat,
ezek a mosolyok éltetnek igazán.
Városról városra járni, és látni,
hogy kapcsolódnak hozzánk,
ez hihetetlenül jó érzés, és nem tudok betelni vele.
Nekem muszáj alkotnom, különben úgy érzem, szétesem.
És ez nem csak rólunk szól, sok más banda is ugyanígy van.
Elég szomorú lenne, ha a végén csak a TikTok pop maradna.
Az elég komor világ.
Nem igazán tudom, mit jelent ez az egész.
Csak azt tudom, hogy amióta zenélni kezdtem,
mindig volt bennem egy érzés, hogy valami értelmes felé tartok.
Hagyom, hogy vigyen, mert érzem, hogy húz magával.
Nem volt előttünk semmi olyan lehetőség,
ami azt mutatta volna, hogy ebből tényleg meg lehet élni.
Ti ugyan hatalmas ajándékot adtatok,
de mi csak egyetlen banda vagyunk, és rengetegen küzdenek.
A modell nem működik, valaminek változnia kell.
Kíváncsi vagyok, hova fut ki ez az egész, és mi jön utána.
Látni egy lemez születését az elejétől a végéig,
belenyúlni az egyes részeibe, segíteni, hogy egy kiadóhoz kerüljenek,
ez valami csodás dolog,
és ezek a srácok tényleg megérdemlik, van bennük valami különleges.
Remélem, más bandákkal is megtörténik.
Baromi izgatott vagyok, hogy velük lehetek,
hogy láthatom őket turnén, hogy hallhatom az új dalokat élőben.
Támogatni kell az előadókat, meg kell venni a bakeliteket.
A francba, még kazettát is veszek, olyan vén a kocsim, hogy jó bele a kazi.
A zene az egyik legjobb ajándék, amit adhatsz.
Ezt adjátok tovább! Küldjétek körbe!
Magyar szöveg: Gyenge Balázs
Felirat: Rádóczki Attila