Britannia karantén alatt.
Csak alapos indokkal hagyhatják el az otthonukat...
Emberemlékezet óta a legszigorúbb korlátozásokat
vezetik be a koronavírus leküzdése érdekében.
A jelen helyzet egy sci-fi író tollából is származhatna
egy apokaliptikus katasztrófa leírására.
2020. MÁRCIUS 24.
Nehogy cipelj valamit, kisember!
Tessék, vidd ezt!
AZ ORSZÁGOS KARANTÉN ELSŐ NAPJA
Ne a nappaliban!
HALÁLOS ÁLDOZATOK SZÁMA: 422
Istenem, már csak a gyerekünk tart minket össze.
-Arthur. -A kis Artie.
-Arthurnak hívják. -Ha Artie nem volna,
-már rég elváltunk volna. -Igazából
-utáljuk egymást. -Nem kedveljük.
Ez a karantén,
és hogy egy házban vagyunk...
Csak azért tudok együtt élni vele,
mert tudom, mindennap kimehetek.
Ugyanezt érzem.
Istenem! Amikor elköszönök tőled,
-az a napom fénypontja. -Egy szobában vele...
De itthon újra látom... baszki!
Egyfajta szomorúság keveredik itt a lélek bűzével.
Utálom a képed!
-A képem? -Utálom.
-Utálod a képem? -Igen, utálom.
Azt mondod, nem vagyok vonzó?
De, ő nagyon vonzó. De az arcodat nagyon utálom.
Én rákként gondolok rá.
Utálom nézni. A szemed.
Nem bőr- vagy hererák, de valami szörnyű rák,
mint máj- vagy hasnyálmirigy.
Az arcod? Nem is tudom.
Vastagbél,
ha rád gondolok, ugyanazt érzem,
mint mikor apa rákjára gondolok.
-Ugyanazt. -Az ajkad.
-Az ajka. -Szép ajkam van.
Remek ajkad van, csodás!
De nagyon utálom.
Kár volt összejönnünk.
-Őrület! -Teljesen mások vagyunk.
Azt hinnéd: "Az ellentétek vonzzák egymást."
-Elöntenek a... -És mi vonz még mit?
-... hormonok... -A sorozatgyilkos az áldozatát.
... a mámor és az őrületes szex.
Jézusom. A veled való szex...
-gondolata is... -Tudom, tudom.
Politikailag is tök mást képviselünk.
Ja. Én a kemény munkában hiszek.
Mindenki hisz a kemény munkában.
Míg ő egy régimódi, meg nem alkuvó szocialista.
Az az anyám. Az anyámról beszélsz.
Sosem értetted a nézeteimet.
Mérsékelt vagyok.
Szerintem az ország munkásosztályának kizsákmányolása nem vezet jóra.
A munkásosztály?
Mit tudsz róluk?
Én onnan származom.
Ők neveltek fel. Mások, mint gondolják.
Nem halételekből, tekert cigiből meg Joannáról szóló dalokból áll.
A munkások szörnyűek.
-Te mindenki utálsz. -Csak a lustákat.
Mindeközben akik értelmiségi nevelést kaptak...
-Istenem, ezt figyeld! -Az írástudó elit.
Apám fogorvos volt!
Egyedül küzdötted fel magad, mi? Mert én igen.
Felküzdöttem magam kemény munkával.
Jézusom, vegyél vissza!
Jó? Szaros Kilmarnockból jöttél, nem Comptonból.
Szegények voltunk. Küzdöttem és kitörtem.
Akkor azt gondoltam: "De cuki, ő egy Tory."
Nem vagyok Tory.
Csak a konzervatívokra szavazol, amióta ismerlek.
Tony Blairre szavaztam.
Basszus, ejtsük a politikát, jó?
Aggódunk anyám miatt.
-Ide kellene hoznunk. -Ne ismételgesd!
-Jó? Eldöntöttük... -Nem "ismételgetem."
Nem azt teszem. Tudom, hogy eldöntöttük.
De egyedül van.
-És a kis Artie... -Arthur!
Csak egy nagyszülője van, bárcsak így maradna!
Különben is, nem sokan értik meg őt.
-Anyának vannak gondozói. -Szörnyűek.
Nem szörnyűek. Csak túlterheltek.
Napi háromszor 45 percre mennek hozzá.
Bedobnak egy mikrós tésztát,
sztómazsákot cserélnek és máris telóznak.
Csak... Csak egy lány volt ilyen.
Némelyikük igazán remek, rendben?
És amúgy lószart sem keresnek.
Reggel héttől este tízig dolgoznak.
Betegről betegre járnak,
és ha két időpont közt szünet van,
azért nem kapnak fizetést.
Ez a minimálbérnél is kevesebb.
Nem kritizálom őket.
Tudom, sokan ügyesek,
de sokan meg nem, és nem családtagok.
Ez meg a másik, hogy utaznak. Jó ez?
Nem tudom.
Viselnek maszkot a buszon?
Láttam már maszkos embereket.
Nem ajánlott a maszkviselés.
Mi történik a buszon,
hordozók vagy vektorok lesznek?
Máshol hordanak maszkot. Nekünk is kéne?
-Nem tudom! -Ezt mondom.
Senki sem tud semmit...
Semmit semmiről.
A fenébe!
Próbáltuk beadni egy otthonba.
Gyönyörű, jól felszerelt hely.
Nem akarjuk lepasszolni.
Sortánc reggel, este meg vesedialízis.
Tudja, hogy nem lepasszoljátok.
Legutóbb azt mondta:
"Le akartok passzolni."
Színes egyéniség.
Csak óvni akarjuk.
Ja. Nekem már mindkét szülőm meghalt, szóval hála az égnek.
Nézd, én...
Nagyon sajnálom.
Jó? Túl kell ezen lendülnünk, jól tudom.
Isten tudja, meddig tart ez.
Az egész olyan zavaros.
Senki sem tudja, mi is történik.
A hajó önmagát kormányozza,
és az összes felnőttet kinyírták.
És az emberek odakint, hihetetlen.
-Hihetetlen. -Mi van az emberekkel odakint?
Folytasd!
-Ne törődj vele... -Nem. Gyerünk!
-Nem. Bocs. -Ha túljutunk ezen,
-muszáj lesz... -Mit?
-Nos, beszélnünk. -Nekünk?
Igen, azt hiszem. Szerinted nem?
Akarod, hogy beszéljek?
Igen. Szerinted nem kéne?
-Egy kicsit? -De, jól van.
Ez tegnap volt, mielőtt bejelentették a karantént,
elmentem a Tescóba. Tudod, a sarkon.
-Igen... -A közeli Tescóban vagyok,
bent az üzletben, rendben?
És ki van fosztva.
Sáskajárás, vágod?
Padlizsánt vennék.
-Katsu... -Katsu curry padlizsán.
Katsu curry padlizsán. Artie csak ezt hajlandó megenni.
Padlizsánnak persze nyoma sincs.
Se cukkini, se paradicsom, de még répa sincs!
Meglátok egy ott dolgozó nőt.
Felismerem, láttam korábban.
Ötvenes, elég alacsony és...
Nem akarok gonosz lenni,
de a nagy orráról ismerem fel.
-Tudom, ki ő. -Tudod?
Nagyon kedves.
A műanyag tépőzáras függöny mögül jön elő,
és ekkor meglátok
egy ládát
tele padlizsánnal.
Telis tele. "Remek", gondolom. Odamegyek hozzá:
"Elnézést, padlizsán kapható?" Erre ő: "Nem." Én meg: "Tessék?"
Azt mondja: "Nincs, elfogyott." Tök udvariatlan.
Ami szokatlan tőle, mert amúgy aranyos.
Úgyhogy újra megpróbálom: "Elnézést,
"A műanyag függöny mögött láttam
egy ládányi padlizsánt."
Ő erre: "Ó, basszus! Jaj, ne!"
Ideges, mert azt hiszi, "jelenetet" rendezek,
vagy ilyesmi.
Azt mondja: "Azokból nem adhatunk." Én meg: "Miért?"
Erre ő: "A főnököm parancsára még nem kerül polcra."
Azt mondom: "Most már értem."
"De az van, hogy az én kedves kisfiam
"finnyás bizonyos értelemben.
"És most csak a padlizsánt eszi meg.
"Nem kérem, hogy kerüljenek ki a polcra.
"Csak három darabot kérek, hogy katsu curryt főzhessek."
Erre ő...
Remegő hangon:
"Uram, nem adhatok azokból, mert attól tartunk,
"az egyik sofőrünk elkapta a koronavírust,
"és ki kell nyomozni,
"hogy hozzáért-e a zöldségekhez."
Azt hiszi, ezzel meggyőzött.
De én: "Adok egy tízest." Nemet mond.
"Húsz fontot adok." Erre ő: "Uram, nem."
"Ötvenet háromért." Erre ő: "Uram, kérem, ne!"
"Kétszáz font itt és most."
Erre ő: "Uram, nem lehet." "Akkor ezer."
"Tessék?"
"Itt és most adok ezer fontot.
"Nem viccelek. Simán megtehetem.
"Leveszem a három hitelkártyáról.
"Visszajövök, odaadom az ezrest,
"ha bemész oda és hozol nekem három padlizsánt."
Elgondolkodik, mert kell neki a pénz.
Mit kap vajon, minimálbért?
Hónapról hónapra él, úgyhogy töri a fejét, igaz?
Így néz körül, figyeli, hogy hallja-e más.
Azt mondja: "Uram," remegő hangon, jó ég, imádom a nőt.
"Nagyon örülnék 1000 fontnak, tényleg.
"A családommal nagy szükségünk volna rá.
"De nem tudom jó lelkiismerettel
"odaadni a padlizsánokat, mert ha ön vagy a fia
"vagy bárki más meghalna, akkor mégis milyen ember lennék?"
Én meg nézek rá, ott állva, és azt mondom:
"Te nagy orrú pöcs!
"Te szaros lúzer!
"Hát nem érted, te szaros nagy orrú lúzer pöcs?
"Ezért van ilyen szar melód,
"és én ezért jöttem a Benz E-osztályommal."
Ledobtam a bevásárlókosarat és kisétáltam.
Te jó ég!
-Ó, Istenem! -Mi az?
Ó, Istenem!
Csak azt eszi meg!
-Szörnyű vagy! -El akartam
-készíteni. -Borzalmas!
Beszélni akartál. Csak azt eszi meg!
-Szörnyeteg... -Beszélgetünk!
Nem tudtam, mit mondasz majd!
Most szörnyen érzem magam. Kösz szépen!
-Te? Szörnyen? -Igen.
Engem ez kikészít.
Izzadtan ébredek az éjszaka közepén
a gondolattól, hogy valaha szerettem őt.
Tényleg szerettem. Hogy lehetséges ez?
Az egymás iránt táplált múltbéli érzéseink
számomra is megmagyarázhatatlanok. Szerelem volt.
-Fantasztikusnak hittem. -Én őt elbűvölőnek.
Most visszataszító vagy.
Annyira vagy elbűvölő, mint a hasmenés egy sörös korsóban.
-Akkor elég nehéz lesz ez a karantén. -Nagyon nehéz.
Nagyon nehéz.
Ez teljesen... Karokat fel!
Az elmúlt percekben friss híreket kaptunk,
2020. ÁPRILIS 8.
a miniszterelnök intenzív osztályra került
a koronavírus-fertőzés tartós tüneteivel.
A lezárások miatt mozdulatlan városok
eredményeként 2020 legnagyobb szuperholdja jelent meg az égbolton.
A vírus terjedése nem gyorsul, ami jó hír.
Nem kérek többet, te csibész!
HALÁLOS ÁLDOZATOK SZÁMA: 7097
Gomba.
Jesszus, igen, mesélj nekik a gombáról!
A gomba a hibás mindenért.
Ő jobban meséli.
Minden a gomba hibája.
Gomba nélkül már nem lennénk együtt.
Te jobban meséled nálam.
Harmadik éve járunk. Bújós, romantikus első év volt együtt.
Öröm, szerelem, harmónia.
Átvészeltük a döcögős másodikat.
A szelíd megérkezést a civakodásba.
A harmadik év közepén járunk.
Rémisztő zuhanás a jeges tundrába.
-Most én mesélem, vagy te? -Ekkorra utáljuk egymást.
Nem ismerjük be, de tudjuk,
és mindketten tervezzük, hogyan hagyjuk el a süllyedő hajót.
Emlékszem, épp vacsoráztunk, én néztem őt, ahogy evett, és arra gondoltam:
"Ez életem legrosszabb élménye."
Mi? Nem is eszem idegesítően.
Nem arról van szó, hogy idegesítően eszel.
Csak te és az evés. Az, hogy nézlek, miközben eszel
rámutat az ehhez társuló különböző folyamatokra.
Mint például a rágás, a hús leválasztása a csontról,
az étel fogakkal való őrlése, összekeverése nyállal,
és a leszippantása a gyomorsavval teli emésztőcsatornádba,
hogy végül egy kicsi barna szarkolbásszá váljon,
amit kinyomsz a végbélnyílásodon.
Ezt juttatja eszedbe az evés?
Csak ha te eszel.
Kimondhatjuk, hogy ez nem folytatódhat.
A szülinapom előtt volt egy hatalmas veszekedésünk.
Hatalmas. Utolsó esély.
De én hülye, foglaltam egy szülinapi hétvégét.
Gombaszedés a New Forestben.
New szaros Forest.
Az előleget nem fizették vissza, ezért...
Kivisznek New szaros Forestbe
valami pokoli kora reggeli órán,
-és gombaszedésre kényszerítenek. -Megmutatják a jókat,
hogy szedd le, főzd meg.
-Érdekes volt. -Annyira unalmas volt.
Barátkozhattunk volna, csak rajtunk múlt.
Utáltam mindenkit.
Egy-két arccal nem volt gond.
És mi van a fickóval, aki...
Őt ki kellett volna végezni.
Megtanítják a gombaszedést,
és azt is, melyikeket ne szedd le.
Van egy különleges gombafaj. A fickó azt mondja:
"Ha megeszed, nem halsz meg,
de rossz élmény lesz.
"Ha megeszed azt a gombát, görcsölni fog a gyomrod,
"lökésszerű hányásrohamokra számíthatsz, iszonyatos hasmenésre,
"és be is pisálsz."
És mi ugyanarra gondoltunk.
"Szívesen becsempészném a másik levesébe,
"hadd vergődjön!"
-Hát igen. -"Leszedném ezt a gombát,
"hogy lássam ezt a hülye lúzert a földön feküdni,
"ahogy összefossa magát, és várja a halált."
Persze nem kívánod ezt igazából,
csak élvezed a lehetőség gondolatát.
Igen. És aztán...
-Megtörtént. -Ja.
Megmérgeztek.
Tényleg.
Egyikünk mérges gombát szedett.
Tök úgy néznek ki, mint a jók!
Csak én ettem a levesből...
Előre mentél.
Mert tököltél a szaros karamellavásárlással.
Nathannek, a fura barátodnak, aki megkért, hogy hozz,
rám meg kiakadtál, amiért megpróbáltam, úgyhogy duzzogva nekiálltál
főzni, hogy igazold magad.
Jól van, nézd...
Azt hittem, meghalok.
-Igen. -A fájdalom iszonyatos volt.
Azt hitte, meghal.
A tested ki akar nyírni.
-De jól volt. -A halál kapujában álltam.
Persze, a kapujában, mi?
A fickó szerint nem halálos.
A mentők 90 perc alatt értek ki.
Igen, ez igaz. Tényleg addig tartott. Az ijesztő volt.
Végig fogtam a kezét.
Igen, fogtad. Tényleg fogta a kezem.
Az van, hogy amikor ilyesmit élsz át,
mikor érzed a fojtó pánikot,
annak a bizonyosságát, hogy meghalsz...
-Ismétlésként. -... akkor akit
utoljára látsz, azzal a személlyel kötődés alakul ki.
Egy ilyen élmény mindenképp összehoz.
Így eldöntöttünk, újrakezdjük.
Ami a legnagyobb hiba volt a hibák történetében.
Mert a rövid haladék során, az ostobaság napsütötte hegyvidékén
eldöntöttük, hogy igazából egy gyerek kellene ide.
Ne hozz döntéseket halálközeli élmények után!
Vagy halállal szomszédos élmények után.
Az a magzat nem volt még nagyobb
egy fejbe kapott golyónál,
mielőtt ráébredtünk, nem tudjuk elviselni egymást.
Minden más, ahogy mondják, szarténelem.
-Ez a gombás történet. -Artie, gyere!
Nem volt olyan rossz a karantén.
-Nem. -Két hét letudva,
-túljutunk rajta. -Igen.
-Nem volt kellemes. -De nem ám.
Még mindig látjuk egymást, összefutunk a lépcsőn...
Csak látni, mások milyen rohadt boldogok.
Tökre nem helyénvaló. Láttad a WhatsAppot? Elviselhetetlen.
Twitter, Instagram. Alig lehet...
"Mind benne vagyunk." "Átvészeljük."
"Bendzsózni tanulok."
"Makraméztam egy sálat szaros tésztaszemekből."
Hagyjad már abba!
Sok minden történt,
és ez a segítségünkre volt, hogy ne kelljen
egymásra figyelni, beszélgetni vagy tudomást venni egymásról.
Mintha a másik...
-Nem létezne. -... vagy kómában lenne...
A cégem például nagy átalakításokra szorul.
-Meséld el a munkád! -Ne kezdd!
-Mondd csak! -Ne kezdd azzal a...
-Senki sem érti. -De igen!
Én sem értem, mi a munkád.
Ez nem igaz. Mások értik a munkám.
-Gyerünk, mondd el! -Oké.
Egy kis tanácsadó cégem van.
Az adatelemzés,
technológiai multimédiás megoldások...
-Mi van? -... a szakterületünk lineáris
online marketingcégeknek, akik költségmegtakarításra
szakosodtak. Ez bonyolult?
Mikor a kapcsolatunk elején
megkérdezték, mivel foglalkozik, és ezt ledarálta,
én csak előrehajoltam: "Úgy érti, számítógép."
Ami nagyon vicces volt. Akkor.
Sokan lehúzták a rolót, hála Rishinek.
Rishi elvtárs.
Az állam közbeszólt.
-Járvány van. -Foglalkoztatási kölcsönök.
Járvány van.
Ez nem pont az a program, amivel Jeremy Corbyn harcolt
a legutóbbi választásokon?
Igen, te a legutóbbi választásokon
a gazdaság leállításához szükséges intézkedésekért
harcoltál.
2008-ban nem volt járvány, mikor a bank...
Ezt ne! Átkozom 2008-at.
Nem lehet valami túl nagy, hogy elbukjon.
Az szocializmus lenne. Pusztuljanak a gyengék!
-Már nem bánod az alamizsnát, mi? -Azok kölcsönök, asszony! Kölcsönök.
A cégem stabil, ahogy mindig.
Nem. Egyszerűen érthetetlen.
Sok mindent rendbe kellett tenni. Kölcsönöket,
törvényes táppénz-visszatérítést,
áfahalasztást, az eltávokat.
Fontos volt nekem.
-12 alkalmazottal. -Kirúgtad őket.
Nem rúgtam ki.
-De, e-mailben. -Azonnal visszavontam, mikor
a szabadságok bejöttek.
Mikor a kormány kifizette a bérüket.
Mindet visszavettem.
A bérük 80%-ával.
Ezt jelenti az eltáv!
-De lehet több is! -Ha hülye vagy.
Mindeközben neki még van munkája.
Egy PNF nevű jótékonysági szervezetnek dolgozom.
A Médecins Sans Frontières tálib változata vagyunk.
Ja, megmenti a világot.
Menekültekkel dolgozom.
Jó, amit csinál. Büszkévé tesz.
Kicsit büszke vagyok rá.
Koordinátor vagyok...
Egész Európáért felel.
Látástól vakulásig dolgozik.
Elvben nem értek egyet a menekültekkel,
-de néhányuk... -Jól van.
Akiken segítek, ők is...
A történeteik...
Nem különböznek...
Megsajnálod őket.
Kiket? Kikről beszélsz?
Ők sem különböznek... Inkább ne menjünk bele ebbe!
Sűrű időszak volt.
Az otthonoktatással...
Amiből kivette a részét, hozzátenném.
Makaó portugál gyarmatosítására,
és az ólom olvadási pontjára
nagyon büszke vagyok.
Jól csinálta, az biztos.
A kis Artie-hoz jobban is illik. Nem jön ki másokkal.
Igen, pedig aranyos.
Itt van? Igen, aranyos. Aranyos kisfiú.
Nagyon aranyos kis fickó.
Remek fiút szültél nekem.
Nem neked szültem, te szar!
És ott van anyám. Persze aggódtam.
Mindketten.
A kapcsolatunktól függetlenül bírom az öreglányt.
-Utál téged. -Imád engem.
Utálja a politikai nézeteid.
Legalább vitázhatunk valamin.
Ő igazi vaskalapos kommunista.
Régimódi Szovjetunió-imádó elvtárs.
A fal leomlásán nem jutott túl.
Ismerte a Mérges Brigádot a '70-es években.
Ez nem igaz...
És a tévétornyot robbantani akarók?
Miatta nem forog a forgó étterem.
Pár órán át lehet, hogy bújtatott két embert, akiknek talán volt közük
a dologhoz.
Egyszer rajtakaptam, amint
a Das Kapitalt olvassa Artie-nak. Imádom.
Nagyon független.
Sokáig küzdött az ápolók ellen.
Csak fél. A lába már nem a régi.
Ettől mind megijednek.
A járás nehéz már.
Minden nap Zoomol.
A veséje, szeme. Egyszer a nyaka is.
Nem a torka,
hanem a fejét tartó nyaki izmok.
"Jól vagy?", kérdeztem. Ő meg... Ebédet így kap...
Én meg: "Baszki, ez rémisztő!"
-Szóval a gondozó bejön... -Miriam, ugye?
Maryama.
Szomáliai. Miriamnak hívom. Imádja.
Igazából nem.
-Ő ügyes. -Igen, az egyik.
Tehát Zoomon látod.
Igen, és házi készítésű arcpajzsot visel,
műanyagból készült... Átlátszó...
Mint egy gumiszalaggal rögzített irattartó.
Ő Miriam, az ügyes ápoló!
Ja. A védőfelszerelésről kérdem,
és kiderül, semmit sem kaptak.
Semmit. Kukás zsákból készítenek köpenyt.
-Mi a franc történik? -Maryama sem elégedett. Egyáltalán nem.
Fél. Aggódik magáért, a családjáért, a betegeiért.
Hány buszra száll át?
-Háromra. -És hány betege van?
-Nyolc. -Mi a franc?
Totál kikészülök. Hívom a várost,
az orvost, segélyvonalakat,
de a mostani helyzet miatt semmi válasz.
Én készülök idehozni őt.
De az veszélyes rá nézve?
Egyikünk költözzön...
-De rá ki vigyáz? -Ja!
Magunkon kívül vagyunk,
és itt ez a gyilkos vírus,
te meg csak üldögélsz, miközben az anyukád...
Azon gondolkodom: "Ennyi volt? Anyám meg fog halni?
"Ebbe fog belehalni?" Rettegünk.
Majd megjelenik a húga, és a semmiből elintéz mindent.
-Fantasztikus. -A semmiből!
Igen... Mert alapból egy kicsit...
Önző?
-Nem az. -Humorista akar lenni.
Nem, ez annál performatívabb.
Talán meséljen néha viccet, hogy nevessenek.
-De megmentette a helyzetet. -Ja.
Bejuttatta ebbe az otthonba.
Időseknek, emlékszel?
Meggyőzte anyát, hogy menjen.
Szép hely. Ki tudja, hogy,
-de meggyőzte. -Ja.
Rábeszélte az otthonra, és volt még hely.
-Nagy megkönnyebbülés. -Az volt.
Igen. Egyik napról a másikra. Semmi kavarás.
Igen.
-Ott biztonságban lesz? -Az otthonban? Biztonságban lesz.
Anna? Anna, be tudnál jönni?
2020. MÁJUS 11.
JOBBULÁST, NAGYI!
HALÁLOS ÁLDOZATOK SZÁMA: 32.065
Ma este spárgát szüreteltem.
Életemben először.
Igazából még most is korai volt,
mert csak pár hónapja ültettem.
A spárgát három évig hagyni kell,
hogy a korona beágyazódjon, különben elpusztul.
A Google szerint legalábbis.
De nem tudtam ellenállni.
A saját kezemmel és földemmel ültettem.
Nem azt mondom, hogy zöldségszakértő vagyok.
Ez nem is erről szól.
Hanem erről az évről a történéseivel.
Még valamikor... február elején rendeltem.
Különösebb célom nem volt vele.
Akkor volt ez, mikor az első hírek eljutottak
a távoli Kínában történtekről,
ezen az Isten háta mögötti apró településen.
Folyton van valami egészségügyi cucc, nem?
Mint a madárinfluenza, ebola, SARS.
Ne értsetek félre, nem azt mondom, hogy tudtam, mi fog történni.
Nem azt mondom, hogy ilyen Grizzly Adams-féle
fickóvá váltam nukleáris óvóhellyel.
Csak pár zöldség ültetéséről beszélek.
Minden évben gondolok rá, csak eddig nem volt időm.
Olyan ez, mint a fafajok neveinek megtanulása,
vagy Charles Dickenst olvasni. Tudod, hogy jobbá tesz.
Csak soha senki sem csinálja. De idén
a mostani helyzettel...
Végre belevágtam.
Zöldségeket ültetek. Mindenfélém van.
Répám, cukkinim, paradicsomom, uborkám.
Retkem, meg ez a kis cucc Venezuelából,
nem tudom a nevét.
És persze spárgám. Szóval ma este...
felhívnak. Körülbelül azután,
hogy bejelentik a karantén végét. Jonathan hív.
Jonathan ápoló a kórház intenzív osztályán.
Remek srác ez a Jonathan. Kedves.
Nem is tudok elég elismerően beszélni róla.
Ő a vezető ápoló az intenzíven,
vigyáz az öreglányra, mert a COVID
végigsöpört ott náluk.
Pusztítást végzett az idősek otthonában.
Sok a halott, sokan kórházba kerültek.
Az öreglányt is bevitték, lélegeztetőgépen van,
kómában tartják. És Jonathan
mindennap felhív,
és mindenről beszámol. Mindenről.
A hőmérsékletéről, pulzusáról,
a tanácsadójáról,
arról, hogyan
mozgatják, hogy lélegezni tudjon.
És amikor ráér, ami nem túl gyakori,
esküszöm nektek, beszél hozzá.
Vagy a füléhez teszi a telefont, hogy mi beszélhessünk.
Jonathan csodálatos fickó. Hihetetlen.
Nem tudom őt hibáztatni. Szóval mikor felhív ma este,
azt mondja, amitől rettegtünk. "Az egyikőtök
"... bejöhet 15 percre elbúcsúzni."
Nem én veszem fel a telefont. 6:30 körül jár az idő.
Nézem, ahogy felveszi a telefont,
bólogat.
Jonathan a vonal túloldalán hadar.
Majd leteszik, ő felém fordul
és tárgyilagosan azt mondja: "Megtörténik."
Jonathan azt mondta: "Egyikőtök bejöhet 15 percre elbúcsúzni,"
és hogy szerencsések vagyunk, mert...
a legtöbb helyen még ennyit sem engednek.
8:45-re ott kell lennie.
Dermesztő közönnyel mondja ezt az egészet.
De látom, hogy odabent a szíve
ilyen lesz.
Ilyen.
Szóval 8:45, "Van még egy kis időnk", gondolom,
"Leszüretelem azt a spárgát."
Levagdostam a végét, megpároltam,
kis só, bors, friss hollandi mártás.
Bonyolult elkészíteni, de finom.
Aztán leültünk együtt, és megettük a spárgát.
Azt mondta, finom. Szerintem elterelte kicsit...
a figyelmét.
A helyzet a következő.
Újra meg újra az jár a fejemben
itt várakozás közben...
Ha már a február eleji megérzésem arra vezetett rá,
hogy spárgát rendeljek az internetről...
Mégis ki a franc vagyok én?
De ha akkor az eseményeknek egy morzsája is elég volt,
akkor hogy lehet, hogy ezt az országot irányítók...
Mármint az országot irányító emberek hogyhogy...
Hogyan lehetséges, hogy az országot valóban irányító emberek...
-Mit csinálsz? -Csak...
beírom a testhőjét a táblázatba.
Miért? Mármint...
Számít még valamit?
Nem, talán nem.
Mit csinálsz? Ne...
-Megölelnélek, vagy... -Ne!
Ne, ne! Izolálnom kell magam.
-Idebent? -Aha.
Igen, szerinted nem?
Nem tudom.
Na, milyen volt?
Hát, nem volt magánál.
A kórház is fura volt. Azok a...
Azok a helyek, ahol általában sokan vannak, üresek voltak.
De érződött, hogy a színfalak mögött mindenki...
-Jonathan remek volt. -Jonathan remek.
Igen.
Elmondta, mire számítsak.
A tanácsadó is bent járt,
szerinte hajnalban történik majd.
De azt mondta, ne aggódjak,
mert éjszakás lesz,
és mindenképp vele lesz, mikor eljön az idő.
A nővérek is erre törekednek, azt mondta.
Hogy senki se egyedül haljon meg.
Igen.
Aztán segített felvenni a védőfelszerelést,
hogy kényelmes legyen, tudod,
és aztán bevitt hozzá.
És 15 percem volt.
Az első tízben csak a forgalomról beszéltem.
-Miért? -Mert senki sincs az utakon.
Igen. Aztán tíz perc elteltével odahajolt, és azt mondta:
"Mondja el neki, hogy szereti."
És én elmondtam neki.
Aztán minden...
Minden csak úgy kibukott belőlem.
Mi minden?
Hát, hogy szeretem, tudod,
és hogy büszke vagyok rá.
És hálás vagyok azért, amilyen ember,
meg mindenért, amit értem tett,
és hogy sajnálom, amiért csak most mondom el ezt, mikor már nem értheti.
És hogy annyira szeretem,
hogy a hiánya máris égető,
és aggódom, hogy ez a fájdalom talán sosem szűnik meg.
-Ne! Ne, ne! Ne! -Nem gondolod, hogy...
Rendben.
Majd elmondtam neki, hogy Jonathan azt mondta, ne aggódjak.
Mondtam neki, hogy beszéltem vele,
és megígérte nekem, hogy vele lesz, mikor itt az idő.
Mondtam neki, hogy
Jonathan megígérte, fogja a kezét,
mikor elmegy. Ezt mondtam anyának.
Úgy érzem, mégis be kéne írnom a testhőjét a...
Persze, írd csak!
De már...
nincs nagyon értelme, nem?
Soha nem volt értelme, szóval ha ettől jobban érzed magad...
Ha nincs értelme, akkor...
Csodás dolgokat mondtál neki.
-Tényleg? -Igen.
-Szerintem nem. -De igen.
Oké.
Akkor jó.
Hazafelé jöttem, mikor Jonathan hívott
-és mondta, hogy itt az idő. -Várj, nem! Nem!
-De. -Nem!
-Azt hittem, hajnalban. -Igen, de romlott az állapota,
így akkor történt.
-Jézusom. -Tudom.
És egyedül volt.
-Jonathan nem volt vele? -Nem.
-Azt hittem, ott lesz... -Jonathan nem volt vele.
Egy másik beteggel volt,
aki szintén akkor haldoklott, és neki senkije sem volt, így...
Azt mondta, anya legalább láthat engem FaceTime-on.
Ó, Istenem!
Könyörögtem neki, hogy ne...
Könyörögtem, hogy ne hagyja ott. Kértem:
"Ne hagyja egyedül meghalni az anyámat!" Ő erre: "Sajnálom."
Én meg...
Könyörögtem. Ő pedig elnézést kért, amiért választania kellett.
És valóban választania kellett.
Valóban.
Szóval a...
A telefonját az ágy karfájára tette.
Én meg félreálltam a körgyűrűn,
FaceTime-olva.
Ültem, és néztem, ahogy anyám meghal,
közben Jonathant hallgattam a függöny túloldalán.
Azt mondta a férfinak, hogy nem is tudta, hogy ott van,
és hogy nem hagyja magára.
Szóval igen, anya egyedül halt meg.
2020. DECEMBER 2.
AZ EGYESÜLT KIRÁLYSÁG EURÓPÁBAN ELSŐKÉNT HAGYJA JÓVÁ A PFIZER-VAKCINÁT
... Jeges szél nyöget
Földből vasat fagyaszt...
HALÁLOS ÁLDOZATOK SZÁMA: 59.699
Vizekből követ
Hó hullong a hóra
Hó hóra
Fagyba fúlt a zord tél
Régóta
Isten, mennyben s földön
Sem tartottad Őt,
-Újonnan van szexuális életünk. -Így van.
-Ami... -Pont úgy meglep minket is,
-mint titeket. -Bizony.
-Nem számítottunk rá. -Nem.
-Soha. -Veszett ügynek hittem.
Utolsó férfi a Földön? Inkább a cölibátus!
-Igen... -Megint...
Igen, megint szexelünk, és...
-Igazából tök jó. -Igen, az.
Mit mondtál?
-Hogy tök jó. -Szerintem is!
Nagyon jó, ami tök váratlan.
De mindig is jó volt,
-a múltat tekintve. -Ja.
-Nem mintha valaha is... -Nem, nem.
Nincs semmi szuper különleges...
Nem. Nem vagyunk ilyen különleges, extra,
-olimpikonok. -Kinek van ideje rá?
-Nem, de voltak furcsaságaink... -Igen.
-Nem mondom, hogy... -Régebben.
Mókáztunk. Nem is akárhogy.
Mindig kompatibilisek voltunk.
Úgy értem, mindketten...
Mi...
-Mindketten elég jók vagyunk. -Gyorsak.
-Igen, gyorsak. Igen. -Igen.
Lényegre törőek vagyunk az ágyban.
-Nem rossz értelemben. -Nem...
-Nem, nem. -Nem.
Tudjuk, merre tartunk. Nem tökölünk.
Nem vagyunk oda a dörgölőzésért.
Sem a hülye tantrikus cuccokért,
Paul Weller... Tudod, mire gondolok?
De azért nem is durr, bele a közepébe!
-Nem. Nem, nem, nem. -Nem, nem. Idő előtt nem...
-Nem? -Nem! Nem. Nem, nem.
Mindketten eljutunk oda, ahová kívánunk...
-Idővel. -... fürgén. Igen.
Mondanom sem kell, mindkettőnket váratlanul ért.
-Derült égből villámcsapás. -Kitaláltuk már,
miért történt, de egyelőre mi sem értjük.
-Ugye? -Igen.
Ti sem fogjátok megérteni, de mindegy.
Az első lezárások végén kezdődött.
Anya temetésének estéjén.
Őszintén szólva az egy fura nap volt.
A temetések ilyenek, nem? A szüleimet eltemettem,
és ilyenkor számtalan dolgot kell intézni.
Idegen jönnek leróni a tiszteletüket, virágok,
énekek, vendéglátás, a koporsó és a díszítés kiválasztása.
Idegesítőnek hangzik, de valójában jót tesz,
mert eltereli a figyelmed a veszteségről.
Istenem, emlékszem, apám temetésén
ott volt ez a nagy, kétméteres, bagós fickó.
Odajön hozzám...
A vasmarkába szorítja a kezem.
"Apád távozásával egy nagyszerű személyt vesztettünk el", mondja.
"Amikor elment, az örömöt is magával vitte.
"Nagyon szerettem őt."
Az ilyen dolgok által...
Új dolgokat tudsz meg az emberről,
akiről azt hitted, mindent tudtál, és ez segít.
Egy COVID-temetésen nincs ilyen.
Öten lehettünk a COVID-temetésen. Öten.
Öt személyre nem rendelsz kaját.
Kiválasztod a koporsót a neten. "Ez legyen, ezek a fogantyúk."
Nem jönnek hozzád idegenek.
Nincs virág. Mit tennél, megmosnád
-a csokrot, mielőtt beviszed? -Éneklés sincs.
Sem himnuszok.
Nem állítanak meg idegenek, hogy elmondják,
-apád valójában... -Várj, figyelj!
-Mondhatok valamit? -Aha.
De ne nézz hülyének...
Nem tudom, mit fogsz mondani, nem igaz?
Nos...
Nekem tetszett a temetés.
Tudom, nem kellene ezt mondanom,
mert másoknak, Jézusom, másoknak annyira fájdalmas,
olyan lesújtó, hogy nem lehet olyan a temetés,
ahogyan akarják, de nekem...
Nekem ez így...
a lehető legjobb volt.
Nem kell aggódni a vendéglátás és a virágok miatt.
Senki sem kopog be váratlanul az ajtón,
nem aggódsz amiatt, hogy a koporsó
tükrözi-e az elhunyt iránt érzett szereteted mértékét, ének sincs.
Csak te vagy, és akit eltemetsz.
Semmi nem tereli el a figyelmed a veszteség fájdalmáról,
és ez jó dolog.
Imádtam azt a temetést.
Én is imádtam azt a temetést.
-Nem mondod? -De.
De akkor miért voltál ilyen...
Mert te is ilyen...
Igen, de én imádtam.
Nem imádtam, elvégre anyám halott, de...
Nyilván. Bevallom,
a kétméteres láncdohányos fickó,
aki össze-vissza dumált apámról, tönkretette az évemet.
Nem kell tudnom, hogy a fickó, aki évtizedekig
tök bunkó volt, valójában Michael szaros McIntyre.
Nem mondhattam semmit, mert...
-Nem hát. -Nem.
Nem szabadna, hogy egy COVID-temetés feldobjon.
Nem. És mikor hazaértünk, Artie-ról kezdtünk beszélni...
Basszus, Artie... Szegény...
-Feldúlt volt. -Látni akarta a holttestet.
-Imádta a nagymamáját. -És meg akarta érinteni.
És akkor mi van?
Én is meg akartam érinteni. Ez normális.
-Meg akarta kóstolni. -Ne már, nem egy kannibál!
Nem azt mondom.
Nem akarta megsütni. Ki akarta deríteni, hogy a holttest...
-Mi? -... olyan ízű, mint az élő.
Ami normális? Teljesen normális.
Csak nagyon kíváncsi.
Mindegy, szóval megvolt a temetés,
hazajöttünk, beszéltünk Arthurról,
teát főztünk, ettünk egy kis sajtot,
és a következő pillanatban szexuális kapcsolatot létesítettünk.
Elmondjuk, hogyan?
-Nem, ne mondjuk. -Rendben.
Legyen elég annyi, hogy egyikünknek orgazmusa volt.
-Nem... Miért? -Tudniuk...
Miért fontos tudniuk ezt? Ennyi volt!
Egyszeri alkalom. Aznapra, a szituáció számlájára írtuk.
-Soha többet! -Ó, Jézus, nem. Vége!
-Tévézünk? -Ja.
Aztán a karantén utáni élet elfeledtette velünk.
Zajlik az élet, mehetsz másokkal
-étterembe. -Biztatnak,
hogy menj étterembe.
Ekkor egyáltalán nem szexeltünk.
-Nem. -Egyszer sem.
A kis Artie újra suliba jár.
Aztán egy srác COVID-os lett.
Akkor itthon, majd újra suliban, itthon.
Mint egy szaros jojó.
A lényeg, lett volna rá lehetőségünk, hogy csináljuk,
ha vágyunk rá. De nem.
Nem. Dolgoztam, lefoglalt.
Igen, és jött a nyár, aztán az ősz.
Az emberek elfelejtették, hogy cipőfűző és cellux
tartja össze ezt az országot,
és akik nem tudnak otthonról dolgozni,
akiknek szar munkájuk van szar fizetéssel, de rólunk gondoskodnak...
-Óvatosan, elvtárs! -Kuss!
Könyörtelen ez a világ.
Egy ötlet: Ne egyél szaros csirkefalatokat!
-Na tessék! -A lényeg az,
hogy ezalatt a szex egyszer sem fordult meg a fejünkben.
A karácsony miatt bevezetett karanténkor sem.
Még ekkor sincs szex.
Egyáltalán nincs.
Nem. Aztán bejelentik, hogy lesz oltás.
Mi pedig belelendülünk, mint a nyulak.
Őszintén, fogalmam sincs, miért.
A bejelentés válthatta ki?
Egy karanténjelenség lenne?
Más is tapasztalja?
Talán mert az oltás segít a helyzeten?
-A tiéden talán. -Mármint?
Nem a menekülttáborban élőkkel kezdik az oltást.
Kezdődjék az erényfitogtatás!
Nem, a gazdag országok el fogják kapkodni.
-Emberek, ez itt egy jó ember! -Kapd be!
Itt élet és a halál szól a profitról!
Mint minden.
A "profit" nem ördögtől való.
Szerinted mi kell a vakcinához? Pénz.
Előbb kapsz oltást, mint egy
frontvonalban dolgozó Sierra Leonéban,
és mi a te szakmád?
Ha lehetne, holnap kérném.
Tudom. A szaros nagy, kövér pénztárcáddal...
Persze, villámgyorsan beadatnám.
Akár kétszer is, háromszor, még egyszer a hétvégére.
-Miért szexelek veled? -Nem tudom. Ez a lényeg.
Reggel is a konyhában.
A mosogatógépen. Felfoghatatlan.
-Miért... -Miről beszélsz?
Túl sokat árulunk el.
Basszus! Tényleg. Elnézést kérek.
-Ne részletezz... -Nem.
-... mindent. -Ja, kint is, bent is.
-Istenem, mi a... -Bocs.
Hány éves vagy?
-Te hány éves vagy? -Szaros...
Ettől még nem vagyunk ám...
Nem! Nem.
-Hirtelen turbékoló... -Nem!
-Egyáltalán nem. -... galambok.
Nem, baszki! Nem, nem.
Ez csak testi dolog, nem? Testi. Egyezményes.
-Igen. -Igen.
-Nem az? -De. De!
Nem mintha most szeretnénk...
-Jaj, nem! -... egymást...
Jézusom!
-... tulipánmezőn... -Ne!
Egymás kezét fogva, befonva egymás izéjét,
-és... -Még mindig hányok tőle.
A látványától még mindig lábon szúrnám magam.
Úgy értem, határozottan nem, ugye?
Az igazság talán az, hogy
még nem dolgoztam fel anyám halálát,
és a vakcina felerősített valamit.
A gondolat, hogy mi lett volna, ha...
Ha megkapja az oltást, akkor...
És az egész igazságtalansága, ez a nonszensz helyzet.
Szóval ez a testiség köztünk
-azt hiszem, segített. -Igen.
-Igen, nekem is. -Neked is?
Igen, szerintem igen. Azt hiszem, a szex segített.
Nos, igen, a szex,
de nemcsak a szex, a kapcsolódás is...
Igen, a kapcsolódás. Az lesz az.
Őszintén, nekem a szex is segített.
Nemcsak a vakcina dúlt fel mentálisan.
Nehéz bevallanom,
de a húgommal bonyolult lett a viszonyom.
Engem megnyugtatott.
De ő szörnyen érzi magát...
Borzalmasan, szörnyen.
Részvéttel kéne fordulnom felé,
de dühös vagyok. Nagyon dühös.
Engem megnyugtatott.
Utálom, hogy így érzek.
-De őszintén szólva... -Kiüríteni a puttonyt.
-Mi van? -Mi az?
-Mit mondtál? -Én csak...
-Istenem! -... vicceltem.
-"Kiüríteni a puttonyt"? -Vicceltem.
-Ne viccelődj! -Bocs.
Elmebeteg vagy?
-Bocsánat! -Mindig ez van.
Sajnálom. Nem mindig!
Mikor kezdem elhinni...
-Mikor kezdem elhinni... -Mit?
Ne menj el!
Most ütött be nála.
Tudom, nem úgy néz ki,
de legbelül...
gyászol.
2021. FEBRUÁR 23.
BEOLTOTT SZEMÉLYEK SZÁMA: 669.105
Bocsánatot kell kérnünk a nemzettől.
Nagyon sajnáljuk.
Élőben jelentkezünk...
HALÁLOS ÁLDOZATOK SZÁMA: 121.305
Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy anyám nem meghalt, hanem megölték.
A baj az, hogy az "exponenciális" szó jelentése sokaknak nem világos.
Azt hiszik, azt jelenti, "sok", vagy "gyorsan."
Ahogy a tévében látjuk,
vagy rossz sci-fi filmekben.
"A földönkívüliek száma exponenciálisan nő,"
és azt hiszed: "Ez sok."
Pedig érdemes megérteni
az exponenciális növekedés matematikáját.
Jól van, szóval...
Eggyel kezdesz, és mondjuk háromnaponta megduplázod.
Háromnaponta megduplázod.
A hét végére négy lesz.
Egy hét alatt négy lett az egyből.
A második hét végére 16 lett.
A harmadik hét végére pedig 128.
A hónap végére 512.
Mindössze négy hét alatt.
Ez sokkal több, mint egy,
de azért mégsem olyan sok.
De ha folytatod,
az ötödik hét végére 2048 lesz.
A hatodikra pedig 8192.
A hetedikre...
A hetedikre 65.536.
A nyolcadik hétre 262.144.
És még egy héttel később,
elég közel ahhoz
a két naptári hónaphoz, amikor ez az egész dolog elkezdődött,
akkor 1.048.576-ot kapunk.
Az első hét kezdete és az
első hét vége közti különbség négy.
A kilencedik hét kezdete
és a kilencedik hét vége
közti különbség 786.432.
Ugyanannyi nap, de rendkívül különböző számok.
Ez egyébként nem a koronavírus terjedését írja le.
Nem ez történt.
Nem értük el a kilencedik hetet az első karantén előtt.
Nemcsak egy fő hozta be az országba.
Körülbelül 1300 nulladik beteg lehetett.
Figyelembe nem véve a vírus elleni
karantén előtti erőfeszítéseket.
Nyomon követés, más viselkedés.
Ami történt, sokkal összetettebb annál, mint amit leírtam.
Én csak az "exponenciális" szó jelentését illusztráltam.
És nem azt jelenti, hogy "gyorsan".
Hanem azt jelenti...
Azt jelenti, hogy az időzítés számít.
Azt mondják, ha egy héttel korábban karanténba kerültünk volna,
csak egy héttel,
akkor 20.000 emberéletet menthettünk volna meg.
Úgy veszem észre, az "exponenciális" szót nem értik.
Most magyaráztam el...
Most magyaráztam el egy perc
34 másodperc alatt... Már értitek.
Igaz? Nem olyan nehéz, ugye?
2020 januárjában a Betegápolók Szövetsége felkereste
az Egészségügyi és Szociális Ellátásért Felelős Minisztériumot:
"Mit kezdjünk az új koronavírussal?", kérdezték.
"Semmit. Ne csináljatok semmit másként." Ez volt a válasz.
Egy héttel később újra felkeresték őket:
"Most mit csináljunk?
"Izoláljuk magunkat másoktól? Inkább ne találkozzunk
"a családunkkal és a barátainkkal?
"Hordjunk maszkot?"
És ezúttal nem mondták, hogy ne csináljanak semmit.
Ezúttal...
Ezúttal nem mondtak nekik semmit.
Az égvilágon semmit sem mondtak nekik.
Csak egy hónappal később
kaptak útmutatást.
Február végén járunk ekkor,
és az útmutatás így szólt...
"Nem kell maszkot viselni,
"és továbbra is kicsi az esélye, hogy az ellátottak
"megfertőződjenek az otthonokban."
Ezt muszáj megismételnem.
Az Egészségügyi és Szociális Ellátásért Felelős Minisztérium
szerint "továbbra is kicsi az esélye, hogy az ellátottak
"megfertőződjenek az otthonokban."
Utána lehet nézni. Fent van az interneten.
Ez egy héttel van azelőtt, hogy a miniszterelnökünk
dicsekvőn járkál körbe, koronavírusos betegek kezét rázva.
Aztán az Imperial College rámutat arra,
hogy ha nem kontrollálják,
a vírus félmillió embert megölhet,
és a kormány reakciója: "Ó, basszus, tényleg?
"Ó basszus! A francba!"
És kitör a pánik.
Az NHS kapacitása véges,
és olyanok leszünk, mint Olaszország. "Csak azt ne, Istenem!"
A miniszterek pedig elrendelik 15.000 kórházi ágy felszabadítását,
és a kórházaknak adott útmutatás szerint
három órájuk van erre.
Így a betegeket kiengedik a kórházakból
és gondozóotthonokba kerülnek,
de nem tesztelik őket, mert...
Idézem:
"A COVID-betegeket biztonsággal gondozhatják idős otthonokban."
Így míg az NHS...
Hevesen vitatkoznak az NHS-en lévő terhen,
és a tény, hogy nem volt elég...
Nem volt elég védőfelszerelés mindenki számára, miközben ezt vitatták,
az otthonok szinte semmit sem kaptak.
Ezt-azt kaptak csak, míg az árak felmentek.
Pár helyi hatóság azzal fenyegetőzött, hogy visszatart pénzt
otthonoktól, ha nem vesznek fel koronavírusos betegeket.
Tehát biológiai hadviselésként küldték be őket ezekre a helyekre.
Olyanok voltak, mint a himlővel szennyezett takarók.
Azt mondják, az első karantén során a koronavírus áldozatainak 40%-a
az idős otthonokból került ki. Negyven százalék.
Ezért nem tudok szabadulni a gondolattól,
hogy anyámat megölték. Nem autó,
fegyver, kés, krikettütő vagy maga a vírus végzett vele.
Hanem az ostobaság ölte meg.
Eszeveszett idiotizmus áldozata lett.
Olyasvalaki ölte meg, aki a felé tehervonatként
száguldó jelenségre azt mondja:
"Folytassuk, rendben?"
Ez a kibaszott Dunkirk-szellemiséget idézi, tudjátok.
Összeszorított fogakkal "Folytassuk, öregfiú!"
És az anyám...
-Az anyukám... -Hé!
Azt hiszem...
Azt hiszem, ennyi elég.
-Szerinted... -Nem?
-Sikerült le... -Emlékszel...
Mikor a karantén indokolt volt...
Mikor a karantén indokolt volt, de mégsem vezették be.
Kiálltak elénk és azt mondták: "Ne menjetek klubokba, bárokba
"vagy éttermekbe,
"csak ha rohadtul akartok, valami ilyesmi!"
Ekkorra a spanyolok és franciák
és Litvánia és Malajzia is mind karantént vezettek be.
Igen.
Ennyi...
Ennyi volt?
Nem úgy értem, "Ennyit tudsz felmutatni?" Komolyan kérdem.
Ha van még több benned, jogod van kimondani.
Ja. Bocs, nem.
Nem, ennyi volt.
Jól vagy?
Nem, azt hiszem, nem igazán.
Valami megváltozott bennem,
nagyon sötét gondolataim vannak.
Rendben. Basszus!
Miért nem gondolunk valami jó dologra?
Jó dologra?
Igen. Próbáljuk meg jó szájízzel elhagyni a szobát!
-Milyen jó dolog van? -Nem tudom.
-Például Arthur? -Oké. Mi van Arthurral?
Mondott valami érdekeset a minap.
Nagyon okos.
Egy evolúciós elmélet. Az ember mint zsákmány.
Ami unalmasan hangzik, de hadd magyarázzam el!
Az evolúciós elmélet azt állítja, hogy a korai
hominidákról mint
nagy vadászokról alkotott képünktől
távol áll a préda mivoltunk, ami elősegítette a fejlődésünket.
Arthur szerint ez még mindig fennáll.
Állítása szerint Tanzániában évi 50 halálos oroszlántámadás van.
És egy falu közelében
portyázik egy leopárd, aki a magas fűben leselkedik,
és mikor a falubeliek elüldözik,
hátulról közelíti meg a falut, és megeszi a hátrahagyott babákat.
-Ez borzalmas. -Szerintem is. Szörnyű.
-Keressünk valami mást! -Jó.
-Eszedbe jut bármi? -Nekem?
Igen.
Brexit, az még elég friss...
Ezt szerintem... ne vegyük most elő, jó?
Ó, én csak...
A céged.
-A cégem összeomlott. -Ja.
-De örülsz neki. -Ne mondd ezt mindenki előtt...
-Ki kellett rúgnom embereket. -Nem akartam...
Nem örülök. Ki kellett rúgnom embereket,
elvesztettem a munkám. Nincs bevétel. Nem örülök.
-Derűlátó vagyok ezzel kapcsolatban. -Úgy értettem.
Úgy értettem.
-Lehet, hogy hülye ötlet. -Nem az!
Nem, tök jó. Tetszik.
-Tényleg? -Igen.
Igen.
Maryama.
Maryama, anya ápolónője. Ő még mindig életben van.
-Ez miért jó dolog? -Még nem ölte meg a koronavírus.
Nem mondtuk el nekik, hogy ő is elkapta.
Basszus! Csúnyán megjárta. Nagyon csúnyán, szegény.
De még nem halt bele. És ez a jó dolog. Mi a franc?
-Próbálkozom... -Próbálkozz keményebben!
-Miért nem... -Miért nem házasodunk össze?
-Mi van? -Szerintem...
Rohadtul...
Rohadtul össze kéne házasodnunk.
-Te most megkéred a kezem? -Igen.
-Igen, tulajdonképpen igen. -Aha.
És a te lánykérésed az, hogy "Rohadtul össze kéne házasodnunk"?
Hát nem egy Keats, ez igaz.
Azért kérsz meg, hogy valami jót mondj?
Nem.
Egyáltalán nem. Nem.
Talán egy picikét. Nem tudom.
De az van, hogy annyi mindent túléltünk.
És te meg én még mindig itt vagyunk.
Hűha!
Ennél romantikusabbat még soha senki nem mondott nekem.
-Egy dalból szedted? -Gondolkodtam rajta.
És azt hiszem, hogy valamilyen módon
-valószínűleg szeretlek. -Valószínűleg?
Szeretlek. Rohadtul szeretlek.
Tudom, sok értelme nincs, mert közben utállak is.
Sokáig utáltalak. De most már nem.
Látok rá esélyt, hogy valahogy
elérkeztünk az utálaton túl létező szeretethez.
Szeretet az utálaton túl, ez nem adatik meg sokaknak.
Rohadt furcsa egy hely.
Különleges.
Rendkívül ritka.
És iszonyatosan szép.
Igen, azt hiszem, rohadtul
össze kéne házasodnunk.
Én csak a...
Csak a mentális állapotom miatt aggódom,
mert sok düh és gyűlölet van bennem...
-Ez az időzítés. -Sajnálom.
Teljesen megértem.
-De ha... -Semmi gond.
De ha ezt elfelejtenénk, és megtennénk...
A teljes őszinteség
jegyében kellene megtennünk.
Abszolút. Ez mit jelent?
Oké.
Rendben.
Én voltam.
A gombákkal.
Én szedtem azokat a gombákat. Azt hiszem, hogy én szedtem őket, és...
tudtam, mit csinálok, és bántani akartalak.
Aztán veled maradtam, mert megmérgeztek.
Aztán jött Arthur, és akkor...
leragadtunk...
egymás mellett.
Tudom.
Tessék?
Tudom.
-Hogy én szedtem a gombát? -Nem.
Tudom, hogy azt hiszed, te szedted.
De nem te szedted a gombákat, mert én szedtem őket.
Akkora egy pöcs voltál.
Én meg megláttam a gombákat, és azt gondoltam:
"Vajon milyen lenne belecsempészni a levesébe,
"és nézni, ahogy..."
A többit tudod, már mondtad.
Igen, de te etted meg.
Megfeledkeztem róluk.
Oké.
-Meg akartál mérgezni? -Igen.
-De te is engem! -Én csak fantáziáltam róla.
-Mi a különbség? -A különbség maga a mérgezés!
De engem mérgeztek meg.
Inkább ne hívjuk mérgezésnek!
Nem öl meg. Csak egy kis fájdalmat okoz.
Szóval bántani akartál? Azt akartad, hogy nagyon fájjon?
Igen.
Miért?
Szerinted miért?
Mindenkivel elhiteted, milyen jó ember vagy.
"Olyan jó ember vagyok! Bármit megteszek az embertársaimért."
De velem szörnyen viselkedsz... minden nap.
Ahogy te is velem!
De én soha nem vetlek meg.
Néha utállak, de soha nem vetlek meg.
Ez nem fair.
Mi a fair? Őszinteséget kértél. Te mondtad.
Lenézel engem, mindig is lenéztél.
Nem vagy jó ember. Csak jó emberként kell viselkedned.
Azért hitted annyi éven át, hogy megmérgeztél,
mert valójában képes lennél rá, és még sok másra is.
Én tudom, ha bunkón viselkedem. De te egy szar ember vagy,
aki nem érzi a saját bűzét.
Nézd, rendben!
Kicsit messzire mentem, de kanyarodjunk vissza ahhoz,
hogy megkértem a kezed, oké?
2021. MÁRCIUS 23.
EGY ÉVVEL AZ ELSŐ KARANTÉN UTÁN
HALÁLOS ÁLDOZATOK SZÁMA: 126.284
BEOLTOTT SZEMÉLYEK SZÁMA: 2.532.839
Emlékeztek Nathanre?
New Forest, karamellaimádó Nathanre?
Jó abban, hogy rásózzon másokra munkát maga helyett.
Lásd a karamella.
Most azzal foglalkozik, hogy beoltatja az embereket,
még mielőtt sorra kerülnének.
Azt csinálja, hogy zárás előtt odavisz,
és megkéri, hogy a maradék vakcinákat
kidobás helyett inkább adják már be neked.
Mindig nemet mondanak neki, elég határozottan.
De nem csak ő próbálkozik ezzel.
Elég sokan igyekeznek
megszerezni az oltást soron kívül.
De Nathannek van egy titkos fegyvere.
Tudja, hogy zárás előtt egy perccel,
mikor maradt még pár vakcina...
Miféle egészségügyi dolgozó dobná ki azokat?
Kihozzák, és valakiknek beadják őket.
De mikor látják, hogy két oltásra tízen vannak,
valami olyasmit kérdeznek, mint:
"Dolgozik bárki veszélyeztetett csoporttal?"
Eltelik egy pillanat, senki sem szól.
Mert a seggfejek nem dolgoznak velük. Igazi ápolók máshol kapnak oltást.
Még egy pillanat eltelik, tíz agy kerekei zakatolnak lázasan.
Majd a harmadik pillanatban a legokosabbnak,
a csapat legbosszúállóbb tagjának
leesik, hogy egy hazugságra van az oltástól.
A negyedik pillanat elmúltával már
kezek vannak a levegőben: "Shite-icus vagyok." "Nem, én vagyok."
Nathan tehát ezzel foglalkozik.
Elmondja neked:
"Amint meghallod a kérdést, tedd fel a kezed,
"hazudj gátlástalanul, sétálj be és szerezd meg, amiért jöttél!"
Nem illegális, de kurvára zavaros.
És amikor megtudtam, hogy
ő és Nathan beszélgetnek...
a gombás vallomás óta elromlott köztünk valami.
Ez az egész hónap...
Szóval a munkája, persze, állandóan túlórázik.
Mindig mondom neki: "A túlórát is fizessék ki, ne jótékonykodj!"
Vicces, amúgy jótékonysági szervezet.
Általában este 7-ig, 8-ig, 9-ig is ott van, akármikor.
De most pontban ötkor kilép a Zoomból.
Az sem zavarja, ha megbeszélés közepén vannak, bumm, kilép.
Egy mondat közepén, bumm, kilép.
Nem hívja vissza a húgát.
Megkérdeztem, miért, erre azt mondta: "Nem áll
szándékomban más emberekre pazarolni az életem."
Már nem is veszekszik velem. Csak kisétál a szobából.
Csak a kis Artie-ra van ideje,
és még akkor is rajtakapom néha, miközben játszanak,
ahogy arra gondol, "Olyan sok év," tudjátok.
Felmész az emeletre?
Mindettől elég furán érzem magam. A cégem összeomlása is betett.
Régen azt hittem, ha elveszíted a munkád,
visszarázódsz.
Szétesel, de újra összekapod magad.
De képtelen vagyok összekapni magam,
értitek?
Rágom a körmeimet.
Vég nélkül rendelem a gyümölcsöket a netről.
Tegnap sírtam a fürdőben.
A kádban.
Mármint én sosem sírok, de a kád?
Rohadt szánalmas. Így hát nyugodtan mondhatjuk,
hogy egy rakás szerencsétlenség vagyok.
Ő Nathannel elment a jó öreg tudjuk, miért,
én meg arra gondoltam, elterelem a gondolataim, lefoglalom magam.
Elkészítem a katsu curry padlizsánt. Minden van hozzá.
Most is a közeli Tescóban vásároltam be.
Az első karantén óta nem jártam ott.
Nagyon megváltozott.
Tudjátok, a sok kézfertőtlenítő meg arcmaszk.
Legutóbb teljesen ki volt fosztva.
Mint a 7-Eleven egy katasztrófafilmben. De most tömve voltak a polcok
és minden kifogástalan volt.
A vásárlók meg úgy sétálgatnak, mint akik le sem szarják.
Volt ott egy srác, Istenem, ez a kibaszott pali.
A 20-as évei végén járhatott, futócuccban volt,
fülhallgatók a fülben,
kosárba pakol, maszk, az nincs, egyáltalán.
Én meg körülnézek, és senki sem állítja meg.
Ez a csávó tojik az egészre!
Szóval a pékáruknál jár,
ott áll a kenyerek előtt.
Egy nő van alatta.
Egyenruhában van, pitát pakol ki épp, a srác pedig így áll felette.
Rászólok: "Túl közel vagy hozzá, haver! Mi a bajod?
"Hát nem érted?"
A nőnek nincs más választása, itt kell lennie.
És a srác meg... Úgy dönt:
"Egy diós veknit kérek." Meg kell szereznie.
Valószínűleg belehal, ha nem kapja meg.
Így aztán behajol.
Behajol, pont így... Na basszus!
Tök közel a nőhöz. Aki körülbelül itt van,
és azt mondja: "Jézusom, ez mi?" A nő is érzi.
Mert ez alaphelyzetben is közel van, szerintem már-már illetlenül,
de a mostani helyzetben maszk nélkül...
Baszki! Szóval a srác elmélázik... Kinyúl a karjával,
a másik feje közben ilyen közel van.
Előhúz egy diós veknit, és nem viccelek, megnyomkodja!
"Nem, ez nem jó."
Visszateszi, fog egy másikat. A nő mellette lélegzik. Előhúzza:
"Igen, remek."
És elkocog. Én meg, baszki...
Én meg füstölgök. Iszonyatosan dühös vagyok, forrongok.
Annyira kikészít, hogy egyszer csak a nő előtt termek,
mert valamit mondanom kell neki.
És meglátom őt.
A nőt, akivel ordibáltam. A nőt, akit megaláztam.
Maszk van rajta, de így is felismerem.
És ő is felismer engem. Megkérdezi:
"Segíthetek, uram?"
Én meg lefagyok.
Míg végül megszólalok:
"Sajnálom.
"Annyira sajnálom."
"Mit sajnál, uram?", kérdezi.
Én meg nem mondhatom el újra, mert az milyen már, nem?
Így csak annyit mondok: "Köszönöm.
"Mindent köszönök, amit tesz.
"Hogy életben tart minket. A kockázatokat, amiket vállal,
-"és azt, ami." -"Mi vagyok, uram?", kérdezi.
"Egy hős", felelem.
"Maga egy hős."
Erre ő: "Nekem csak kell valami munka, uram."
Ezen a ponton már kicsit bőgök. Nem igazából, de belül igen.
Adni akarok neki valamit, ezért azt mondom:
"Mostantól minden más lesz." "Mi lesz más?", kérdezi.
"A világ", felelem.
"A magához hasonlókat megbecsülik majd.
"Nem bálványozunk újra rossz és értéktelen dolgokat,
"ügyvezetőket, magazinokat vagy márkaképviselőket,
"jelentéktelen munkát végző embereket." Azt feleli: "Mint maga?"
"Igen. Igen, mint én.
"Minden más lesz.
"Emlékezni fogunk."
Azt mondja: "Nem. Elfelejti. És a világ sem változik."
Erre nem válaszolok, mert talán igaza van.
Tudom, hogy igaza van.
Azt mondja: "Segíthetek még valamiben, uram?"
És mondanék valamit, ami számít.
El akarom mondani, mi számít nekem,
abban a pillanatban el akarom mondani,
de az egyetlen dolog, ami számított, elveszett.
Úgyhogy csak megrázom a fejem.
Lehajol pitákat pakolni, és csendben
folytatja az életmentést kicsivel a minimálbér feletti fizetésért.
KÖSZÖNJÜK, NHS
-Nem vagyok szar ember... -Tudom.
-Csak reagáltam a... -Mindig.
Nem mindig vagyok szar ember.
De néha az vagyok.
És te nem vagy jó egy ember.
Nos, az idő nagy részében.
Nagyon, igazán, egyáltalán.
-De néha az vagy. -Köszönöm, asszem.
Muszáj...
Gondolkodtam ezen, és muszáj...
Azt mondják: "Mikor visszatérünk a rendes kerékvágásba."
"Mikor minden a régi lesz." Én nem akarom, hogy az legyen.
Tényleg nem. Mi olyan jó a régi kerékvágásban?
Egymás torkának ugrunk.
Minden apróság miatt egymás torkának ugrunk, állandóan.
Muszáj drasztikus változást hoznom.
Érted?
Igen.
Igen, azt hiszem, értem.
Új életet akarok.
Nem térhetek vissza a régihez. Nem megy.
Ehhez muszáj drasztikus változást hoznom.
Nem, tök oké. Teljesen jó.
Tökéletesen megértem. Tényleg.
-Te most sírsz? -Nem.
-Nem sírok, oké? -De, sírsz! Miért...
Nem, nem sírok... Miért gondolod? Hiszen dobtak!
Persze, hogy sírok.
Ez, amit csinálunk, nem jelent nekem semmit.
És értem, tényleg.
Talán ez a legokosabb dolog, amit tettük.
És évekkel ezelőtt kellett volna, de nem vagyok jégkirálynő
-rothadó gránitszívvel. -Az Arthur kabátja.
A francba!
Figyelj, akkor szakítsunk!
Oké, csináljuk, de nekem nagyon fáj!
És rohadtul sírni fogok,
te meg rohadtul végignézed.
Nem szakítunk.
Tessék?
-Miből gondoltad ezt? -Azt mondtad...
-Nem mondtam, hogy szakítsunk. -Hát akkor?
Azt, hogy "Ne házasodjunk össze!"
-Nem ezt mondtad. -De, ennyit mondtam.
-Azt mondtam: "Ne házasodjunk össze!" -Nem igaz.
A "házasság" szó sosem hagyta el a szádat.
Tényleg?
-Pedig így értettem. -Így értetted?
Úgy értettem, ne...
Úgy értettem, ne házasodjunk össze! Nem úgy, hogy ne legyünk együtt!
Úgy értettem, ne házasodjunk össze! Te mit gondoltál?
Mégis mi járt a fejedben?
Bridgertont néztél, vagy mi van?
Annyit mondok... Annyit mondok csak, hogy legyünk együtt.
Oké? De legyünk kedvesebbek egymással!
Ha képesek vagyunk rá.
Mindig mindenki haragszik a másikra,
pedig mind ugyanolyanok vagyunk.
Ugyanolyan ruhákat hordunk, ugyanazt az ételt esszük,
ugyanolyan zenét hallgatunk, ugyanazokat a hülye piákat isszuk,
ugyanazokat a műsorokat nézzük.
Az egész emberi faj
fénysebességgel rohan egymás felé,
azt üvöltve: "Takarodj innen!" Én már képtelen vagyok erre.
-Nem megy... Mindezek után. -Hé, haver! Jól vagy?
Jó fiú! Mész játszani? Mindjárt kész a vacsora. Tíz perc.
Katsu curry padlizsán. Ahogy szereted.
-Találtam egy pácot a neten... -Nem szeretem a padlizsánt.
-Tessék? -Tessék?
Nem szeretem a padlizsánt.
Fantasztikus!
Fantasztikus! Akkor bevágom a kukába.
A fenébe!
Viszlát, padlizsán! Üdv, sült hal és sült krumpli!
Egy halott papagáj van a kertben.
-Egy halott papagáj? -Igen.
-A mi kertünkben? -Igen.
Biztos, hogy papagáj? Nem túl gyakoriak errefelé.
Behozhatom?
Nem, nem. Nem, haver! Inkább hagyjuk odakint.
-Nézem, ahogy lebomlik. -Igen.
Vagy bedobhatod a bokorba, hogy a rókák megegyék.
Az is jó.
-Ti jól vagytok? -Persze.
Igen.
-Remekül vagyunk. -Igen.
Igazán remekül.
Hé!
Na! Menj, játssz odakint, jó, haver? Két másodperc, oké?
Nem vetlek meg.
Szörnyű ilyesmit mondani.
Nem kaptam meg az oltást.
-Tessék? -Nem.
De miért... Oké.
Oké.
A hülye, mogorva fejed miatt.
Hetek óta duzzogsz, mióta megtudtad.
Ki a franc vagy, hogy ítélkezz felettem? Te!
Ott voltam Nathannel, készen álltam,
és a fickó azt kérdezte: "Van itt betegápoló köztünk?"
És a te hülye, mogorva arcod jutott eszembe, és elsétáltam.
Elsétáltam azon aggódva, mit gondolsz majd rólam.
Miattam?
Amit irántad érzek,
az olyan furcsa,
dühítő és irritáló
és lesújtó időnként, de mégis egyfajta szerelem.
Azt akarod mondani, hogy szeretsz?
Nem, azt akarom mondani, hogy valamilyen módon szeretlek.
Tudni akarom, elég-e ennyi.
Akarsz látni egy halott papagájt?
Igen.
Igen, azt hiszem, igen.
Magyar szöveg: Kuruc Eszter Borbála