Моє невидиме я
Для мене депресія – це…
пливти в найтемнішому, найхолоднішому…
океані з п'ятдесятикілограмовими гирями на ногах.
Я пробую виплисти на поверхню…
але все одно іду на дно.
Глибше й глибше.
І панікую.
Е-е…
а з панікою приходить роздратування й злість.
Агресія.
Усі емоції, які я приховую,
виходять на поверхню,
поки мене тягне на дно.
І тоді…
лишається тільки холод, темрява й самотність.
І все це тебе пожирає,
поки ти пробуєш зрозуміти, як скинути гирі,
випливти на поверхню й відчути, як слабне тиск,
і нарешті вдихнути.
Депресія приходить і відступає. Усе почалося ще в коледжі.
Проте я завжди казав собі:
«Я перебільшую».
Завжди знаходив якісь відмовки,
щоб усе зам'яти.
ДЕМАР
Я виріс у Комптоні, Каліфорнія.
Ми були небагаті,
але батьки завжди мене захищали й підтримували.
Я бачив, як мама втратила братів у сутичках банд.
Бачив, як друзі й рідні
гинули в юному віці.
Пам'ятаю, як до нас поволі під'їхала машина,
і ми мусили тікати, ховатися за своєю, бо в нас стріляли.
Навіть сьогодні,
коли повільно під'їжджає машина…
я сумніваюся, думаю: «Хто це?»
Ті події не минулися безслідно.
І це змушувало мене шукати шляхів…
утечі.
КОМПТОН
Я завжди тікав у баскетбол.
Дерозан!
Лише граючи в баскетбол,
я забував про все й був собою.
Чудове завершення!
Він завжди мене заспокоював,
але я ігнорував усе, що діялося навколо.
Дев'ятим у відборі НБА 2009 року
«Торонто Репторз» обирають
Демара Дерозана з Університету Південної Каліфорнії.
Заслон від Бійомбо. Дерозан закидає м'яч!
Стрибає і влучає!
Слем-данк Дерозана!
Крутий кидок!
Ось що таке зірковий гравець.
Ти роззираєшся – а ти зірка, переможець.
Ти в телевізорі, до тебе прикута увага,
і це все тисне.
Ти роками придушуєш біль,
і тому темрява приходить до тебе частіше.
Не зрідка, а раз на кілька днів.
Тоді вона затягується на тиждень.
Це ставалося так часто, що довелося
розірвати коло й усе вирішити.
ДЕПРЕСІЯ МЕНЕ ДОКОНАЛА…
Я опублікував твіт.
Просто висловив накипіле.
Я ліг спати, а коли прокинувся…
ДЕМАР ДЕРОЗАН ЗІЗНАЄТЬСЯ, ЩО БОРЕТЬСЯ З ДЕПРЕСІЄЮ
Я був змушений розібратися.
КАЖЕ ПРО ДЕПРЕСІЮ: «УСІ МИ ЛЮДИ»
Багато людей соромляться про це говорити.
Спортсмени про таке не говорять. А ти заговорив.
БОРОТЬБА З ДЕПРЕСІЄЮ Й ТРИВОЖНІСТЮ
Гравці говорять про психічне здоров'я.
Депресія в НБА – поширене явище?
Психічне здоров'я в НБА. Що скаже ліга?
ДЕРОЗАН РОЗКАЗУЄ ПРО ДЕПРЕСІЮ
Хочу поговорити про статтю Кевіна Лава…
УСІ ДОЛАЮТЬ ТРУДНОЩІ
…у якій він розповідає про свою тривожність і напади паніки.
Він влучно зауважив, що Демар
-відчинив перед ним двері. -Так.
ТВІТ ДЕРОЗАНА ПІДТРИМУЮТЬ У СОЦМЕРЕЖАХ
Демар Дерозан
вирішив публічно заговорити про депресію й тривогу,
і це спричинило зміни
в НБА й професійному спорті загалом…
АДАМ СІЛЬВЕР КОМІСАР НБА
…бо тепер гравцям комфортніше
говорити про ці дуже важливі проблеми.
НБА хоче переглянути…
НБА ДЕ ТВОРЯТЬ ЧУДЕСА
політику щодо психічного здоров'я на сезон 2019–2020 рр.
«The Athletic» повідомляє,
що ліга запровадить ініціативи з психічного здоров'я,
якими будуть керуватися всі 30 команд.
Ми з головою поринаємо в спорт і не помічаємо,
що так ігноруємо все те, що діється навколо.
І я усвідомив це…
лише коли мені виповнилося 30 років.
Професійні спортсмени стикаються з тими самими труднощами,
що й інші в їхньому віці. Окрім того, на них тисне слава…
ДОКТОР КОРІ ЄҐЕР ПСИХОТЕРАПЕВТ «ДЕТРОЙТ ПІСТОНЗ»
…фінансовий успіх
і багато проблем, які супроводжують
спортсменів вищої ліги.
Проте світ так не вважає.
Усі кажуть: «Ви знамениті.
Ви багаті. Вам нема на що жалітися».
Це неправда. Спортсмени – теж люди.
«Ідучи до психотерапевта чи лікуючи психіку,
я показую слабкість».
Професійні спортсмени думають:
«Суперник врахує мою слабкість,
роботодавці врахують мою слабкість, перш ніж підписувати зі мною контракт».
У афроамериканській громаді
чужим особливо не довіряють.
У нашій громаді віддавна побутує думка,
що чужі не хочуть нам допомогти.
Тому тримай усе в собі. Нікому нічого не розказуй.
Про таке не заведено говорити навіть у сімейному колі.
Ми кажемо: «У хлопця все складно. Уже не перший рік».
Це проблеми з психічним здоров'ям,
психічним благополуччям, якими не займаються.
Я сім років був головним тренером у Торонто
і знав Демара з його другого року в НБА,
може, з третього, він ріс у мене на очах.
Ми з Брендою й дітьми були в ЛА. Я тренував зіркову команду.
ДВЕЙН КЕЙСІ ГОЛОВНИЙ ТРЕНЕР «ДЕТРОЙТ ПІСТОНС»
Я побачив твіт про те, що він бореться
з депресією, з труднощами.
Це мене шокувало, бо я й не підозрював.
Ми дізналися, що йому важко,
й подумали, що підвели його.
Ніби ваші стосунки були недостатньо близькі,
щоб він міг про це розповісти.
БРЕНДА КЕЙСІ ДРУЖИНА ДВЕЙНА
Я подумала: «Оце ми облажалися».
Брендо, пам'ятай,
що захисні механізми допомагають ефективно таке приховувати.
-Точно. -Важливо розуміти,
що людина каже собі: «Я не маю так почуватися.
Тому не варто нікому розповідати».
Я пишаюся, що він на власному прикладі показав:
говорити про це – нормально.
Він допоміг мені усвідомити, що я не все знаю,
що не маю потрібних знань і ресурсів,
щоб втручатися в цей аспект життя хлопців.
Поїхали!
Тому, коли я став тренером «Пістонз»,
то першим ділом попросив найняти когось такого, як доктор Єґер,
який може допомогти гравцям професійно.
Розкажи, як почуваєшся.
Як почуваєшся після травми, яка прибрала тебе…
Коли починаєш діалог з людиною, дуже важливо дібрати
правильні слова.
Багато хто вдається до популярної психології й психотерапії.
«Він має справу з тривожністю
і, можливо, депресією».
Зажди.
Поясни різницю між депресією й смутком?
Людина не знає.
Яка різниця між тривогою й знервованістю?
Людина не знає.
Не треба одразу ставити діагнози.
Для гравців це важливо.
Моя версія психотерапії –
це звичайна розмова.
Ніхто не проти поговорити.
Як тобі ранкова розмова?
Усе було чудово. Ти молодець.
-Справді? -Так.
Корі неймовірний.
Коли його найняли рік тому…
ЛЕНҐСТОН ҐЕЛЛОВЕЙ ДЕТРОЙТ ПІСТОНС
…гравцям стало простіше, бо хлопці
у розмовах з ним розкривалися.
Він схожий на нас,
приємний, з ним можна говорити про що завгодно.
У мене щось не так, я розповідаю тобі, хоч ти нічого не виправиш.
-Так. -Але тиску…
-Ти знімаєш стрес. -Стає менше.
Цим він такий особливий:
йому нічого від тебе не треба, він хоче, щоб тобі стало краще.
Хоче, щоб ти ставав кращим.
Ці три роки…
Це були три найскладніші роки в моєму житті.
Ти постійно під тиском.
Поки на майданчику все добре…
життя прекрасне.
Коли матч невдалий,
коли стається щось, що ти не здатен контролювати, це засмучує.
Це ж НБА. За тобою постійно спостерігають.
САБРІНА ҐЕЛЛОВЕЙ ДРУЖИНА ЛЕНҐСТОНА
У соціальних мережах, у твіттері,
в інстаграмі.
Ходять чутки, що хтось переходить в іншу команду,
що когось проганяють.
Батьки старіють. Він сам тепер батько.
Це постійний тиск.
Коли Демар розказав
про свою депресію, це сколихнуло НБА.
Бо мало хто знав, як реагувати.
То він слабкий?
То він сильний, бо наважився заговорити?
Що це означає і як це на нас вплине?
Готовий? Сир.
Ходімо.
Про психічне здоров'я
згадують на етапі, коли ситуація критична.
Тому важливо усвідомити це завчасно,
розібратися в усьому,
щоб, коли настане критичний момент,
ти був готовий.
Термінові недільні новини.
КОБІ БРАЯНТ ЗАГИНУВ У АВІАКАТАСТРОФІ
П'ятиразовий чемпіон НБА, колишній Найцінніший гравець ліги
Кобі Браянт загинув в авіакатастрофі в Лос-Анджелесі.
Очікуємо новин у реальному часі.
Серед багатьох загиблих – Кобі Браянт.
Команди вирішили: переможці,
цього разу «Торонто», вистоять 24 секунди на атаку,
щоб ушанувати Кобі Браянта, який грав під номером 24.
Я мав грати в той день,
і такого складного матчу в мене ще не було.
Чорт…
Словами…
Словами це не опишеш.
Смерть Кобі вплинула на всіх,
але особливо на гравців НБА.
Часто, коли йдеться про горе і втрату,
ми тікаємо, бо не знаємо, що робити.
Моє завдання – заглибитися в події
й підтримати кожного, хто цього потребує.
ВШАНУВАННЯ ПАМ'ЯТІ КОБІ БРАЯНТА «ПІСТОНС» У ФОРМІ З НОМЕРОМ 8 і 24
Вшановуємо Кобі Браянта…
Хочу швидко переговорити з вами про те,
як у вас справи, як ви почуваєтеся через останні події.
Усі горюють по-різному.
Я горюю
не так, як ти.
Так.
Я постійно запитую: ми горюємо по-різному, а як треба?
Як зручно.
-Точно. -Це моє. Я горюю так.
Навіть мати змогу про це поговорити – це вже чимало.
Пригадую, що минуло кілька годин…
і я піймав себе на думці, що все ще не зрушив з місця.
Я непорушно сидів.
Людина, проти якої ти грав, твій знайомий з дитинства,
ідол…
Це страшний удар.
Відкрита рана, яку не залікувати.
ДЖАРЕД ДЮБУА ТРЕНЕР «ДЕТРОЙТ ПІСТОНС»
Коли я дізнався, то одразу сказав…
Я зреагував так: «Кобі не міг померти. Ви що?»
-Точно. -Так.
-Це важко. -Так.
Він здавався нездоланним.
-Ніби… -Так.
-Найсильнішим. Як… -Так.
-Кобі живий. -Точно.
Коли мені вперше випав шанс зіграти проти Кобі,
я думав: «Ого. Це реально».
Нічого собі. Це ж мій кумир.
-Справжня легенда. -Так.
Кілька передач м'яча – аж раптом він навпроти мене.
Я такий: «От чорт. Переді мною Кобі».
Мої хлопці дивляться вдома.
-Усі дивляться. -Ціла ліга.
-І твої хлопці. -Дивляться.
Вони такі: «Якщо не влучиш, це кінець.
Удома тебе засміють».
І…
Після матчу я попросив його підписати кросівки.
І він сказав: «Грай далі. Чувак, грай далі».
Вони з тобою назавжди.
-Ці спогади. -Так.
Їх у тебе ніхто не відбере.
Малий сидітиме біля тебе,
йому буде 12 чи 14, і він запитає: «Тату, ти грав проти Кобі?»
-Точно. -І ти розкажеш.
-Буде круто. -Дуже круто.
Дивлячись на цю ситуацію як батько,
я ще більше дорожу своїм малим.
-Так. -Бо невідомо, що буде завтра.
Його смерть змусила мене дивитися
ширше не лише в контексті баскетболу.
Колись і мій м'яч уже не стрибатиме.
Часто ми не маємо часу зрозуміти одне одного.
У своїй роботі я цей час знаходжу.
Я їжджу з командою, я завжди поряд,
і це дає мені змогу зблизитися з ними й здобути
їхню довіру.
Щоб досягти нашої мети, ми повинні невпинно працювати,
заводити ці надзвичайно важливі розмови,
дотичні до психічного здоров'я.
Проте спершу потрібне розуміння.
АМБАР
У 17 років я вступила в Сиракузький університет.
Я хвилювалася, але дуже цього чекала.
Я знала, що це був хороший вибір.
Перший рік у Сиракузі минув чудово.
Друзі, хобі, добрі оцінки, цікаві курси.
СИРАКУЗЬКИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Я вступила в усі можливі клуби.
Влітку 2016 року
я вернулася з навчання за кордоном…
а тато помер від серцевого нападу.
Коли я це почула, то не повірила.
Я була в кататонічному стані, ні з ким не розмовляла.
У власному світі, у своїй параної я не могла повірити.
Думала, що це жарт.
На похороні я не розуміла, що діється навколо.
Здавалося, що всі з мене насміхаються.
Що всі змовилися.
Хай би що це було, всі змовилися,
а я спостерігаю осторонь, бо все це сталося зі мною.
Думаю, що в мене була ця схильність до смерті тата,
але після його смерті…
усе різко загострилося.
Я ізолювалася, ні з ким не спілкувалася.
Саме тоді я вперше почула цей голос.
І…
Він був справжній.
Голос озвучував мої думки.
Комплекси.
Коментував усе, що я роблю й думаю.
Мені здавалося, що люди змовляються з цим голосом,
щоб мене принизити.
Реальність і думки змішалися.
Мені важко відрізнити реальне життя від параної.
Раніше…
Амбар була дуже розумна й свідома.
Коли ми приїхали в цю країну й відвели її в школу,
вчитель підійшов до мене й сказав: «Ваша донька неймовірна».
АННІ МАРТІНЕС МАТИ АМБАР
Коли її батько несподівано помер,
усе змінилося.
Вона вернулася на канікули додому,
і її було не впізнати.
Мені була потрібна допомога. Тоді я не вірила, що мене допоможуть.
Думала, що всі хочуть мене скривдити.
Пам'ятаю, як я була вдома й думала:
«Треба тікати. Треба тікати звідси».
Я більше не можу слухати цей голос підсвідомості.
Більше не можу думати.
Постійно чути в голові голос,
який коментує все, що я роблю.
Більше не можу. Я хочу померти.
Мама викликала швидку, і мене госпіталізували.
Вона не давала до себе торкнутися.
Я хотіла обійняти її, сказати: «Амбар, я з тобою».
Мені діагностували шизофренію.
Мені намалювали страшну картину,
що вона не зможе завершити навчання,
що згідно зі статистикою, діти
з таким діагнозом не випускаються, не знаходять роботи,
бо не можуть зосередитися й постійно змінюють роботи.
Що їй не світить нормальне життя.
І…
такі діти рано вчиняють самогубство.
Таке мені сказав лікар.
Потрібно перестати прогнозувати
кінець світу людям з діагнозом
«шизофренія».
ПАТРІСІЯ ДІҐАН
АВТОРИТЕТ У ЦАРИНІ ПСИХІЧНОГО ЗДОРОВ'Я
Це не так. Це клінічний міф.
Система охорони психічного здоров'я
і наша культура поширюють негативні уявлення
про людей з діагнозом «шизофренія».
Нам так мало відомо.
Дехто вважає, що це нейрохімічне захворювання мозку.
Інші переконані, що це генетична недуга.
Найбільше питань виникає щодо психологічних травм.
Проте перед нами людина, яка страждає.
Передусім ми повинні поставитися до людини
з повагою і щирою турботою.
У лікарні мене зустріла команда психіатрів,
психотерапевтів і медсестер.
Симптоми шизофренії зазвичай проявляються
у віці від 16 до 30 років.
Ми створили спеціальну групу, яка складається
з психіатра, який виписує ліки, мене, як відповідального лікаря.
АНДЖЕЛА ВОТЕРФОЛ ПСИХОТЕРАПЕВТ АМБАР
Також є медсестра
і фахівець з навчання й працевлаштування, який каже:
«Приєднуйся, ми у всьому розберемося.
Якщо ти хочеш далі вчитися, ми подумаємо,
як продовжити навчання з дому й звикнути
до всього, що з тобою діється».
У перші пів року в неї було багато симптомів.
Вона приходила на сесію зі мною,
а тоді з мамою й казала: «Ми дуже переживаємо.
Вона не будує планів.
Не хоче собі зашкодити, але ми переживаємо».
Я хочу спокою.
Проте моя недуга по своїй суті
не дає мені спокою.
Не можна лишатися спокійною,
коли ти постійно чуєш якийсь голос.
Голос гучнішає.
Я повсюди чую шум,
і як узагалі в такому стані можна почуватися…
нормально?
Не розумію.
У мами вдома мені було жахливо.
Вона не знала, як реагувати на мою шизофренію.
Я її не виню, але в мене страшна депресія.
Часом навіть не знаю, який сьогодні день.
Часом сплю цілий день.
У маніакальному стані я спробувала покінчити життя самогубством.
Я злилася, що нічого не помагає…
що я так само прокидалася з цим…
з цим голосом у голові.
Я думала…
що не справляюся.
Не знала, що робити далі.
Я довго не могла повірити, що Анджела на моєму боці,
бо мені здавалося, що всі змовилися з голосом у моїй голові.
Голос хоче, щоб мене принижували,
щоб я сумувала, щоб почувалася, ніби…
на мене нападають.
Після другої госпіталізації
я нарешті визнала, що в мене реально шизофренія.
Я дозволю їм допомогти мені.
Я дуже довго не могла прийняти свій діагноз.
Інколи мені важко змиритися, що на цьому все.
Мене більше ніде не чекають,
мені нічого робити, нікуди йти.
Це моє життя.
Якось я подзвонила мамі в сльозах.
Я сказала: «Мамо, це востаннє.
Це вже востаннє. Я одужаю.
З мене…
З мене досить».
Ми радіємо цьому дню.
Радіємо, що ти…
жива.
Коли я дивлюся на це фото…
Я важко працювала, щоб нарешті усміхнутися.
Амбар дала собі обіцянку,
і після того ми допомагали їй дотримуватися програми
й зосередилися на найважливішому в житті молодої людини.
Почуватися «нормальною», хай би що вона мала на увазі.
Навчатися.
Підтримувати стосунки. Працювати, почуватися продуктивною.
Ставити ціль і прямувати до неї.
Те, як я справлятимуся з симптомами
в найближчі роки, визначить, чи я все життя
вертатимуся в психіатричну палату,
чи зможу прожити нормальне й успішне життя,
як багато інших, кому діагностували шизофренію.
Я завжди прагнула незалежності.
Сьогодні перший день мого переїзду.
-Невже? -Так.
-Ти все це привезла сьогодні? -Так.
Це було непросто.
Це нереально. Своя кімната, своє місце. Великий крок для дорослої дівчинки.
У кутку розгардіяш,
а на ліжку купа одягу, тому вибачте.
Проте дивіться.
Спершу я…
дуже розсердилася.
Я лютувала.
У моїй культурі…
мами з дочками живуть разом…
-До смерті. -До смерті.
Вір у мене. Просто…
Зрозумій, як мені…
потрібна незалежність.
Я дуже тобою пишаюся.
Не сумнівайся.
Дякую.
В Амбар і досі регулярно з'являються суїцидальні думки.
Це не дії, не плани, але думки типу:
«Що ж, було б простіше, якби я сьогодні не прокинулася».
Через певні тригери бувають погані дні,
коли я думаю: «Гівняний день. Хочу поплакати».
Це не означає, що треба викликати швидку.
Шизофренії дуже бояться, але гляньте на Амбар.
У неї стабільна робота. Вона вчиться на магістра.
Вона завжди вчитиметься.
Ось, що таке шизофренія.
Дуже часто я не розумію, що коїться в моїй голові.
Коли я сідаю й усе записую,
то починаю розуміти.
Тепер я знаю, що одужання – це не кінцева точка.
Це тривала, довга й утомлива дорога.
Спокій – це змиритися, що хвороба нікуди не зникне.
Я з цим не борюся, а йду далі.
Можна мати повне і змістовне життя
навіть з серйозною психічною хворобою.
Мені діагностували шизофренію
у підлітковому віці,
але я одужала
й здобула ступінь доктора з клінічної психології.
Вставати вранці і йти на роботу – це дієві ліки.
Піти з друзями на обід –
це дієві персональні ліки.
Персональні ліки – це все те, що ми робимо, щоб почуватися добре.
Я завжди хотів зрозуміти, що діється
і чому моя нервова система реагує так, а не інакше.
Чотири роки тому, після знайомства з Меґ…
-Так. -ти почав поволі
у всьому розбиратися.
-Раніше не пробував? -Ні.
Я швидко зрозумів, що збережу ці стосунки,
лише якщо розберуся з минулим.
Бо я тамував злість.
Не злість на неї, а просто злість.
Вона її помітила, вона її побачила.
То як усе виправити?
Я мусив вернутися в минуле,
до травматичних подій, проаналізувати їх, розібратися…
ГАРРІ
…і рухатися далі.
Проходячи психотерапію вже понад чотири роки,
уже п'ять років…
для мене вона – запобіжний захід.
Не треба приходити на сесії щодня,
але потрібно мати наставника,
який направить і допоможе усвідомити, коли тобі боляче,
як подолати біль,
і надасть інструменти, які можна використовувати щодня,
щоб усе це не переросло в щось більше.
Я завжди хотів спробувати психотерапію EMDR.
Це лише один з багатьох методів для зцілення й одужання,
які я хотів випробувати.
Я б нізащо на це не погодився, якби не роки психотерапевтичної роботи.
EMDR – це відносно новий вид терапії наслідків психотравми.
САНЯ ОКЛІ ПСИХОТЕРАПЕВТ І КОНСУЛЬТАНТ EMDR
Психотерапевт знає, що сталося з людиною, яка до неї
звертається.
Ми не лише вивчаємо симптоми, ми думаємо,
які життєві події їх спричинили.
Це потужний вид психотерапії.
EMDR – це десенсибілізація і опрацювання травми рухом очей.
EMDR вирізняється двобічною стимуляцією:
людина швидко кліпає очима
у ритм постукувань психотерапевта або самого пацієнта.
EMDR-терапія
поєднує спогад про психотравму
з яскравим спогадом про відчуття власної безпеки.
Ви вчитеся думати про травматичну подію,
не відчуваючи емоційного дистресу…
ДОКТОР БРЮС ПЕРРІ АКАДЕМІЯ ДИТЯЧОЇ ТРАВМИ
…який з нею пов'язаний.
Людина думає про неприємну подію
і водночас виконує повторювані, ритмічні дії.
Це створює нову прив'язку для спогаду.
-Привіт, Саню. -Привіт.
Як справи?
Добре. Чудово.
Готовий сьогодні попрацювати з іншим спогадом?
Звісно. З чого почнемо?
Ти казав, що маєш чотири чи п'ять спогадів,
які й досі тебе бентежать.
Перший – це повернення у Велику Британію в літаку.
Майже все життя я переживав і хвилювався,
відчував напругу й скутість, коли летів у Велику Британію,
коли летів у Лондон.
Я ніколи не розумів чому.
Я це усвідомив. В юності не усвідомлював,
але відколи почав психотерапію, то усвідомив.
Дивувався: «Чому мені некомфортно?»
На жаль, Лондон для мене – це тригер.
Через те, що сталося з мамою, через усе, що я пережив і бачив.
Ти про конкретну подорож чи це стається щоразу?
Щоразу.
Пам'ятаєш, коли це сталося вперше?
Не пам'ятаю.
Пам'ятаю лише…
відчуття, ледь не тривогу,
таке відчуття порожнечі…
майже знервованості…
Може, страх?
Я дуже напружений.
Коли з'явилися ці відчуття в тілі,
чи виникали в тебе негативні думки про себе?
Мене ніби переслідують,
а я безпомічний.
Не можу ніяк собі зарадити.
Безвихідь.
Мені цього не позбутися.
То ти відчуваєш, що безпомічний.
-Так. -Я безпомічний.
Коли ти вертаєшся до тих подій і думаєш: «Я безпомічний»,
що б ти хотів думати натомість?
Я не безпомічний. Це…
Це все тимчасово.
Ти живеш по правді, і тобі нічого боятися.
Нема про що переживати.
Зверни увагу на емоції, які ти відчуваєш.
Я почуваюся сумним.
Ясно. Де саме в тілі концентрується твій сум?
Тут.
Добре. Спробуємо знову пропустити крізь себе це відчуття.
Схрести руки.
Вернися до тієї картинки, до негативних думок.
Я безпорадний. Зосередься на відчуттях у тілі.
Спостерігай за ними.
Це почалося в підлітковому віці.
Я вперше покинув Велику Британію,
щоб утекти від гармидеру після загибелі мами,
і полетів у Африку.
Я провів там щонайменше два тижні.
Мені дуже полегшало.
Я почувався вільним.
Я зумів від усього втекти.
Після цього було страшно вертатись у Велику Британію,
розуміючи, що мене там чекає,
знаючи, що там утекти не вдасться.
Що ти помітив?
Я помітив –
у цьому, мабуть, і полягає травма –
що через відчуття ті події минулого
тісно пов'язані з теперішнім.
Добре, продовжуй.
Залишайся з думками, відчуттями, які виникають прямо зараз.
З іншими спогадами.
Годиться все.
Усе вертається… Усе вертається до старого…
Ця травма тісно пов'язана…
з конкретним місцем.
Добре, продовжуй.
Спостерігай.
Мені подобається… Не знаю, чи це заплановано,
але відчуття, ніби… усе стирається.
Здається, коли щось з'являється – шурх…
і воно зникає. Шурх.
Чудово. Така наша мета. Чудово.
Повернімося на початок.
Ти на борту літака,
перший образ – ти пристебнутий паском.
Уяви собі картинку й зосередься на відчуттях.
Спокій і сила.
Сила через спокій.
EDMR рекомендують
для терапії важких психотравм
після страшних подій – цунамі, воєн.
Переважно ми лікуємо
дорослих зі спогадами про важкі дитячі травми
чи про життєві події, які не були остаточно пережиті.
Тому фахівець працює з дитиною, навіть якщо перед ним сидить 50-літній.
Я засвоїв важливий життєвий урок:
інколи потрібне озирнутися
й розібратися з дуже неприємними ситуаціями,
щоб усе перетравити й зцілитися.
Психотерапія підготувала мене до всеможливих викликів.
Тому я тут. Тому моя дружина тут.
Почуватися в пастці родини…
Не можна було просто піти.
Коли я вирішив піти задля своєї сім'ї,
мені сказали, що так не можна.
Я думав: «Що має статися, щоб мені це дозволили?»
Вона планувала самогубство.
Не можна було до такого допустити.
Чи шкодую я?
Так. Найбільше я шкодую, що не виступив проти расизму
різкіше ще на початку стосунків з дружиною.
Історія повторювалася.
Маму довели до загибелі, коли вона була в стосунках
з небілим чоловіком.
А тепер що?
Скажіть, що історія не повторюється.
Вони доведуть її до смерті.
Я не переживу…
якщо втрачу ще одну важливу в моєму житті жінку.
Бо… список росте.
Усе зводиться до тих самих людей, до тієї самої бізнес-моделі,
тієї самої індустрії.
В юності батько казав мені,
мені й Вільяму:
«Так усе було в мене, тому так само буде у вас».
Це безглуздо.
Ти мучився, але це не означає, що твої діти теж повинні мучитись.
Якраз навпаки.
Якщо тобі було важко, зроби все можливе,
щоб позбавити своїх дітей цього негативного досвіду.
Ми поставили своє психічне здоров'я на перше місце.
Ми прийняли рішення й не плануємо відступати.
Хіба ми не повинні розірвати це коло?
Хіба ми не повинні зробити все можливе, щоб історія не повторилася?
Позбавити наступні покоління болю й мук, яких зазнали ми?
Діти переживають травматичні події не так, як дорослі.
Уявіть грозу.
Дорослі – сильні дерева з міцним корінням…
ЕССАМ ДАОД – ДИТЯЧИЙ ПСИХІАТР «HUMANITY CREW»
…і гроза зачепила лише гілки.
Не кажу, що це не біда. Це велика біда.
Проте вони здатні її подолати. Зі своїми проблеми й так далі.
Проте дитина – це кущик. Неміцний.
Якщо ми не втрутимося, то в дорослому віці це коріння
не зможе пережити найменшої грози.
Навіть приємний вітерець
у майбутньому завдасть їм шкоди.
Тому важливо спершу працювати з травмованими дітьми,
бо в них великий потенціал для зцілення й одужання.
САМОС, ГРЕЦІЯ
Фавзі.
ФАВЗІ
Авжеж.
-Що? Ти щойно прокинувся? -Так.
Коли ми припливли, то зійшли на берег тут.
А де зійшов ти?
Не тут.
Ми випливли з-за гори й вийшли біля того пляжу.
Через три години греки поскаржилися на нас,
і нас забрала поліція.
Раз у нас закінчилося пальне у морі, і нам вдалося вернутися.
Ви припливли сюди з першої чи другої спроби?
З третьої.
Розумієш? Якщо хтось почувається слабким,
якщо грецький хлопчик чогось боїться,
ти йому допоможеш.
Скажеш: «Мене звати Фавзі, і я з Сирії.
Я пережив війну й переплив море
з третьої спроби, долаючи небезпеки на маленькому човні».
Не забувайте про це. Ви герої, які перепливли море.
Це дуже важливо.
Сьогодні ми його знайдемо.
ЛЕСБОС, ГРЕЦІЯ ЖОВТЕНЬ 2015 РОКУ
У 2015 році
я був свідком найжахливішої міграційної кризи в історії.
Два чи три човни перетворилися на тридцять, а тоді на сто.
Прибуло майже чверть мільйона людей.
Окрім мене, на пляжі лікарів майже не було.
Ми робимо СЛР, люди покладаються…
Усі дивляться на мене, на лікаря,
і думають: «Де ви? Констатуйте смерть».
Це все. Більше не можна.
-Добре. -Проявіть повагу.
Це все.
Двадцять одна успішна реанімація. Я втратив шістьох.
…10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19…
…21, 22, 23, 24, 25…
Так.
Не лише тіло можна травмувати,
не лише тіло потрібно оперувати.
Розум теж здолав цей шлях і потребує лікування.
Усього за 21 день
ми з моєю прекрасною і видатною дружиною
Марією створили «Humanity Crew».
Відтоді це наша робота.
Ми працюємо на психологічному рівні,
допомагаємо людям віднайти душі, які вони загубили в дорозі.
Я розкладу перед вами картки.
Обирайте картку, яка вам подобається, не треба довго думати.
Картка, яка нагадує вам якийсь хороший спогад.
Спробуйте пригадати деталі тієї події: звуки, запахи,
спогади, імена.
Будь-що.
Покладіть картку перед собою.
Візьміть аркуш паперу.
Приклейте картку на аркуш.
І домалюйте деталі,
щоб доповнити ці спогади.
Що ви обрали? Що намалювали? Розкажіть нам. Хто хоче почати?
Коли я ходив у дитячий садок,
то нас водили у парк розваг.
Усім роздавали сік і печиво.
Ого!
Фавзі?
Пам'ятаю, як грав у шахи з двоюрідними сестрами, тітками й мамою,
ми сміялися й раділи.
Усі ми різні тому, що з нами ставалося й хороше, й погане.
У нас живе радість, але водночас і смуток.
Ми мусимо навчитися їх контролювати.
Ми повинні прогнати смуток і лишити собі радість.
Правильно.
Поговоримо про те, як прогнати смуток.
Ці жаринки глибоко всередині, і ми не знаємо, як їх загасити.
Потрібно вивести їх назовні, усі до одної.
А тоді залити холодною водою.
Зараз ми розкладемо перед вами картки, які нагадають про труднощі
у вашому житті.
Болісні, сумні, жахливі спогади.
Спогади, які ми хочемо загасити.
Візьміть картку, яка нагадує вам
про труднощі, які ви здолали.
Фавзі, глянь на малюнок,
а тоді подумай про своє тіло й розкажи, які почуття він викликає?
Мені було сумно, коли я був у Сирії і бачив, як літаки бомбардують Ідліб.
Коли впала бомба… удома вибило вікно.
Зупинися й глибоко вдихни.
Це найгірший твій спогад?
Найгірше було перед останнім вибухом.
Більшість загинула від обстрілів, які відбувалися кожні пів години.
У тебе загинув хтось із близьких?
Брат загинув, коли підірвали дитячий майданчик.
А ще тітка.
Нехай милує її Аллах.
Про що Фавзі найбільше боїться говорити?
Я боюся говорити про те, як загинув брат.
Хочеш поговорити про це пізніше віч-на-віч?
Я не зможу нічого розповісти, бо одразу почну плакати.
Нестрашно.
Коли ти розповідав про себе, я теж плакав.
Я відчував, що ви от-от заплачете.
Нічого страшного, якщо ти заплачеш.
Приходьте завтра, і поговоримо.
Чудово.
Фавзі, не бійся.
Ялло, Абуде, ви герої.
Не забувай, у них свій безпечний простір, а в нас – свій.
Нас чекає довгий день і багато обов'язків,
тому важливо все перетравити.
Що ти зараз почуваєш?
Що ти почуваєш, що тебе гризе?
Хочу припинити роботу.
Не можна її припиняти.
Ессаме, не можна припиняти роботу.
Якщо не ми, то хто?
Думаєш, ці хлопці мають місце, де почуваються в безпеці?
От і ми маємо.
Я своє ще не знайшов.
Коли ми працюємо з дітьми, то маємо реальний шанс
не лише полегшити чи спростити їхнє життя,
а й докорінно його змінити.
Де сідати?
Там само, де й учора.
Хочеш сісти тут?
Тут.
То що, ти зі мною?
Так.
Чи не зовсім?
Ні.
Тобі страшно?
Не дуже.
Тобі страшно, що ми говоритимемо
про страшні речі?
Я не люблю говорити лише про бомбардування.
Тому треба перебороти страх. У тобі стільки радості.
Ти завжди усміхаєшся, тому ми все переборемо.
На.
Ти не хотів говорити про брата,
коли розповідав про бомбардування.
Мені страшно про це говорити.
Що сталося? Що ти пам'ятаєш?
Я боюся розповідати про це, бо коли вбили мого брата,
я не бачив його голови.
Його розірвало на шматки.
Ти підходив до нього?
Був з ним на майданчику?
Ні.
Друзі, з якими він грався, розповіли нам, що він підірвався.
Я побіг до нього, але тіла не знайшов. Від нього нічого не лишилося.
Оціни свій сум за десятибальною шкалою: нуль – не сумно, десять – дуже сумно.
Сім з десяти, сім.
Щоб допомогти комусь пережити психотравму,
потрібно зробити все можливе,
щоб провести втручання якнайближче до місця й часу,
коли травму було завдано.
Якщо це неможливо, не все втрачено.
Фавзі багато говорить про події, пережиті в Сирії.
За допомогою карток й уяви,
ми відсилаємо його в минуле,
а тоді вертаємо в безпеку, де йому спокійно.
Ще раз. Вдихни і глянь на малюнок.
Глибоко вдихни.
Чи хочеш ти забути якусь ситуацію чи подію?
Я пробую забути брата, але не можу.
Що ти маєш на увазі, коли кажеш: «Я пробую забути брата?»
Я кажу, що пробую забути брата,
тому що, коли я згадую про нього, то плачу й сумую.
Можна забрати малюнок? Я зараз розплачуся.
Що?
Я зараз розплачуся.
Чом би й ні?
Що ти побачив на майданчику,
коли прийшов туди з мамою після бомбардування?
Я? У мене наче серце зупинилося.
Мама ридала, аж їй ноги віднялися.
Не бійся говорити чи плакати.
Усередині тебе війна.
Війна між добрими спогадами й поганими.
Переможець у цій війні визначатиме, ким Фавзі буде через рік,
через десять чи двадцять років,
Що перемогти у війні,
потрібно боротися з поганими спогадами.
Так.
Хочеш зайнятися чимось цікавим?
Так.
Це ти. Не справжній ти, а такий, яким я тебе бачу.
Розмалюй героя,
яким є Фавзі.
Бо Фавзі – герой.
Ти сильніший, ніж Супермен чи Людина-павук.
Ти Супер-Фавзі.
Супер-Фавзі одягається не так, як інші.
На твою думку, які риси роблять тебе героєм?
Лише відвага дає мені силу.
Розум і думки.
Дуже простий запобіжний захід.
Запобігти легше, ніж потім лікувати.
Назву його Супер-Фавзі.
Супер-Фавзі.
Потрібно прийти в правильний час
перетворити травматичний досвід на щось добре.
Ми звемо це «Золота година».
Виплесни свої найглибші емоції.
Що ще хочеш виплеснути?
Хочу позбутися злості, яка ховається в мені.
Фавзі, його брати й друзі – герої.
Я твердо вірю, що вони герої.
Наш обов'язок – помогти їм подолати травму,
знайти хороші спогади
й оживити їх.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська