För mig är depression som att…
…vara i det mörkaste, kallaste…
…djupet av havet med 50-kilostyngder kring fötterna.
Jag försöker hela tiden simma uppåt…
…men sjunker bara djupare ner.
Nedåt, djupare och djupare.
Jag känner panik.
Du vet…
Och med paniken kommer frustration, ilska.
Aggression.
Alla de känslor som jag vill dölja
kommer liksom upp
när jag dras nedåt.
Du vet.
Och det känns kallt, mörkt och ensamt.
Det bara tär på en,
tills man kommer på ett sätt att befria sig från kedjorna
och sakta simma upp och känna trycket lätta
och äntligen få luft igen.
Det brukade komma och gå. Jag hade det i college.
Men jag sa jämt till mig själv
att jag överreagerade.
Jag hittade alltid en ursäkt eller nåt annat
för att sopa det under mattan.
Jag växte upp i Compton, Kalifornien.
Vi hade inte mycket,
men mina föräldrar var mina största beskyddare och supportrar.
Jag har sett min mor mista alla sina bröder till gängvåld.
Jag har sett vänner och släktingar
minsta livet vid ung ålder.
Jag minns en gång hur en bil saktade in,
och man fick ducka bakom en bil, för nu sköt de.
Ännu idag, vet ni,
…när en bil rullar fram sakta…
…undrar jag: "Vem är det där?"
Det krävde sin tribut, ni vet.
Så det pressade mig till att springa mot nånting…
…som gav mig en utväg.
Det var alltid basket.
Åh, DeRozan!
Det var nånting där jag kunde känna
att jag var fri från allt det där och kunde vara mig själv.
Vilken avslutning!
Jag försökte alltid finna frid i det,
men jag tog inte tag i de saker som hände under tiden.
Som nionde valet i NBA Draft 2009,
tar Toronto Raptors
DeMar DeRozan från University of Southern California.
Biyombo screenar, DeRozan sätter den!
De anfaller. Oj, den satte han hårt!
DeRozan dunkar!
Vilken dunk!
Så här ser en all star-spelare ut, gott folk.
Det går bra för en, man är all star-spelare och vinner.
Man är på tv, man får en massa uppmärksamhet,
och så kommer allt ifatt en.
Jag tryckte ner så mycket smärta genom åren
att mina mörka stunder kom alltmer regelbundet.
Istället för bara ibland kom de med några dagars mellanrum.
Några dagars mellanrum, det kunde vara i en vecka.
Det blev så regelbundet att jag
helt enkelt måste ta tag i det.
DEPRESSIONEN TAR KNÄCKEN PÅ MIG…
Jag la ut en tweet.
Då kände jag att jag hade avlastat mig.
Sen somnade jag, men man vaknar till…
DEMAR DEROZAN TALAR UT OM SIN KAMP MOT DEPRESSION
Då var jag tvungen att tala ut.
"VI ÄR ALLA MÄNNISKOR"
Jag vet att många skäms för att tala om det.
Idrottsmän talar aldrig om det. Men du gjorde det.
Många NBA-spelare har talat om sin kamp med psykisk hälsa.
Är depression vanligare i NBA än vi tror?
Psykisk hälsa i NBA. Vad gör förbundet göra?
DEROZAN TALAR OM PERIODER AV DEPRESSION
Jag vill tala om det Kevin Love skrev på Players' Tribune…
ALLA GÅR IGENOM NÅNTING
…där han talar öppet om ångest och panikattacker.
Han sa det bäst när han sa att DeMar…
LOVE, DEROZAN, TALAR UT
-…öppnade dörren för honom. -DeMar, ja.
DEMARS TWEET FÅR STÖD PÅ SOCIALA MEDIER
Vad DeMar har gjort,
att tala ut om sin depression och ångest,
har öppnat dörren för många,
absolut inom NBA och troligen i alla sporter…
NBA-KOMMISSIONÄR
…för det hjälper idrottare att våga
tala ut om viktiga problem.
NBA överväger att
göra om sin policy angående psykisk hälsa inför säsongen 2019-2020.
Enligt The Athletic,
kommer förbundet snart med nya initiativ om psykisk hälsa
som alla 30 lag måste rätta sig efter.
Vi inser inte ens när vi går in helt för sporten
att vi trycker ner det som händer i samhället.
Och det tog mig…
…nästan tills jag var 30 innan jag insåg det.
De hör proffsidrottarna upplever all kamp
som alla andra gör, och lägg till detta berömmelse…
PSYKOTERAPEUT - DETROIT PISTONS
…och ekonomisk framgång,
och allt annat som hör till att vara
en känd idrottare.
Men världen ser det inte så.
Världen tänker: "Du har en massa berömmelse.
Du har en massa pengar. Du kan inte ha några problem."
Men det är inte sant. De är fortfarande människor.
"Att gå till en terapeut eller söka psykisk vård
avslöjar min sårbarhet."
Proffsidrottare tänker:
"Mina motståndare kommer att använda det mot mig,
och kanske de som bestämmer om nästa kontrakt
ser det som en belastning."
Och speciellt inom den afro-amerikanska folkgruppen
vill vi inte ha nån som sticker ut.
Enligt gammalt tänkande inom den svarta folkgruppen
kan såna bara orsaka problem för oss.
Så berätta inte för nån om dina problem.
Och vi pratar helst inte om det inom familjen heller.
Vi säger: "Han har haft det jobbigt i flera år."
Men det är psykiska hälsoproblem
som får fortsätta utan behandling.
Jag var huvudcoach för Toronto i sju år,
och jag kände DeMar från hans andra år i ligan,
eller möjligen hans tredje, och har sett honom växa.
Brenda och jag och barnen var i LA och jag var coach vid all star-matchen.
HUVUDCOACH - DETROIT PISTONS
Jag vaknade till ett tweet från honom om att han kämpade med
problem, depression.
Det chockade mig, för det kunde man aldrig ana.
Personligen, när jag hörde att han hade det jobbigt,
kände jag att jag svikit honom.
Man kände att vår relation inte var nära nog
för att han skulle prata om det.
DWANES FRU
Så jag kände: "Oj, vi har verkligen misslyckats."
Men jag vill också säga, Brenda,
att skyddsmekanismen för att dölja det är väldigt stark.
-Ja. -En del av det är
att personen ifråga säger: "Jag borde inte må så här.
Jag borde inte tala om det."
Men jag är så stolt över honom för att han kom fram till
att det är okej att tala om det.
Det fick mig att inse min begränsning
och att jag inte är kvalificerad och utrustad till
att komma in i den delen av en ung människas liv.
Kom igen, DJ!
Så därför, när jag började mitt jobb här i Detroit,
var att ha nån som dr Yeager i organisationen
bland det första jag bad om,
nån som kunde hantera såna saker professionellt.
Berätta lite om hur du mår mentalt.
Hur du kom igen efter en skada som stoppade dig…
Hur man inleder det första samtalet med en person
är avgörande.
Många människor är populärterapeuter och populärpsykologer.
"Den här killen lider nog av ångest,
och ja, kanske lite depression."
Vänta lite.
Säg skillnaden mellan depression och sorg?
Folk vet inte riktigt.
Så vad är skillnaden mellan ångest och att vara nervös?
Folk vet inte riktigt.
Så vi behöver inte gå in på en klinisk beskrivning.
Och det är nog viktigt för spelarna.
Min bästa beskrivning av min version av terapi är
att det bara är ett samtal.
Ingen har nåt emot samtal.
Hur var det i morse?
Jättebra. Ni jobbade fint allihop.
-Jaha? -Ja.
Corey har varit fantastisk.
När han kom hit ifjol…
SPELARE I DETROIT PISTONS
…var det en stor lättnad, för man såg att killarna
vågade släppa ner garden med honom.
Nån som ser ut som du, nån som
helt enkelt är trivsam och kan prata om vadsomhelst.
När jag har problem och kommer till dig, vet jag att du inte kan lösa dem…
-Just det. -…men det lättar…
-Det lättar på pressen. -…på pressen, visst?
Det är det som gör honom speciell, för
han begär inget från en men vill bara hjälpa.
Han vill att man ska bli så bra man kan bli.
De senaste tre åren har varit…
…troligen de tuffaste tre åren i mitt liv.
Stresspåslaget är högt.
Du vet, när allt går bra på planen…
…är livet bra.
Men när basketen går sämre
eller man påverkas av saker man inte kan påverka, blir man omskakad.
Det är ju NBA. Så alla tittar hela tiden.
LANGSTONS FRU
Det finns sociala medier, twitter,
en bild på Instagram.
Det ryktas om att nån ska säljas,
nån ska till farmarlaget.
Hans föräldrar blir äldre. Han är pappa nu.
Det finns alltid press.
När DeMar sa att han var deprimerad,
skakade det om hela NBA.
För de flesta visste inte hur de skulle hantera det.
Har han blivit en mjukis?
Eller är han tuff som går ut öppet med det här?
Vad kommer det här att betyda för oss i förlängningen?
Redo? Omelett.
Vi kör.
När vi talar om psykisk hälsa,
talar vi om den i ett stadium där vi når en kris.
Och det blir starkare när man inser
att man måste lösa det nu,
så att när man når en kris
är man tränad och förberedd för den.
Senaste nytt denna söndagseftermiddag.
KOBE BRYANT DÖR I HELIKOPTEROLYCKA
Femfaldige NBA-mästaren och tidigare MVP, Kobe Bryant
dog tidigare idag i Los Angeles i en helikopterolycka.
Rapporterna kommer just in.
Bland andra dödsoffer befann sig Kobe Bryant på helikoptern.
KOBE BRYANT DÖR I KRASCH
Den som vinner bollen,
i det här fallet Toronto, låter speltiden rinna ut
för att hedra nr 24, Kobe Bryant.
Jag måste spela en match den dagen,
och det var den svåraste matchen i mitt liv.
Alltså…
Jag menar…
Det finns inte ord.
Kobes död påverkade alla,
men särskilt spelarna i NBA.
Alltför ofta, vid sorg och förlust,
brukar vi distansera oss från det, för vi vet inte vad vi ska göra.
Så det är min uppgift att göra tvärtom,
och stötta varje människa på det sätt som behövs.
HYLLNINGAR TILL KOBE BRYANT
Vi hedrar Kobe Bryants liv…
Jag vill bara ha ett samtal
om hur ni mår, hur ni känner om det här.
Sorgen är unik för varje människa.
Mitt sätt att hantera den
skiljer sig från hur ni gör det.
Okej.
Jag frågar folk jämt, så om vi sörjer på olika sätt, vilket är rätt?
Alla.
-Just det. -Det är mitt. Min version.
Ja. Jag tror att det betyder mycket
att bara kunna tala om det.
Det gick nog några timmar…
…tills jag märkte att jag satt kvar på precis samma ställe.
Jag hade inte rört mig.
En person man har spelat mot, som man kände när man växte upp,
en idol som…
Det tar en hårt.
Det är som ett öppet sår som man inte kan läka.
ASSISTERANDE COACH - DETROIT
När jag hörde om det var det första jag sa…
Min reaktion var: "Kobe kan inte dö. Vad menar du?"
-Ja. -Ja.
-Det är tungt. -Ja.
Han är liksom oövervinnlig.
-Typ… -Ja.
-Han är större än verkligheten. -Ja.
-Kobe är inte borta. -Ja.
Att få chansen att spela mot Kobe,
jag tänkte: "Okej, det här är verkligt."
Han är min idol.
-Det här är en legend. -Ja.
En bit in i matchen markerade jag plötsligt honom.
Jag tänkte: "Jösses. Jag markerar Kobe."
Jag visste att mina pojkar såg det på tv.
-Alla tittade. Ja. -Hela ligan tittade.
-Och dina pojkar. -Ja.
De sa: "Om du inte stoppar honom, är det över.
Då trackar vi dig hemma.
Och…
Jag fick honom att signera mina skor efter matchen.
Han sa: "Kör på, kompis. Lycka till."
Det betyder att man kan ta det med sig för alltid.
-Minnena? -Ja.
Ingen kan ta ifrån en dem.
Deuce sitter bredvid en
när han är 12 eller 14, och säger: "Pappa, spelade du mot Kobe?"
-Ja. -Man får berätta såna historier.
-Det blir coolt. -Ja, rätt coolt.
När jag ser tillbaka, nu som förälder och far,
sätter jag ännu större värde på min son.
-Ja. -För ingen har löfte om morgondagen.
Det gav mig ett perspektiv om att…
…livet handlar om mer än sporten.
Sporten tar slut en dag.
Alltför sällan tar vi tid på oss att lära oss förstå varandra.
Men mitt arbete låter mig ta tid på mig.
Att resa med laget, fara runt,
ger mig chansen för nära samtal,
och att skapa tillit.
Jag tror att framgången ligger i att fortsätta ihärdigt på samma sätt,
och föra dessa väldigt viktiga samtal
om att bygga psykisk hälsa.
Men först måste vi ha en förståelse.
Jag var 17 när jag började på Syracuse.
Jag var nervös, men också fylld av glad förväntan.
Jag visste att det var ett bra val då.
Jag hade ett bra första år där.
Vänner, hobbyer, bra betyg, intressanta föreläsningar.
Jag var med överallt där man kunde vara med.
Men sommaren 2016
hade jag just återvänt från studier utomlands…
…då min pappa dog av en hjärtattack.
Jag kunde inte tro det när de berättade det.
Jag blev… katatonisk, pratade inte med nån.
Men i min egen värld, i min paranoia, trodde jag det inte.
Jag trodde det var ett skämt.
Begravningen kom, och jag fattade inte vad som hände.
Jag kände att alla drev med mig.
Alla var i maskopi.
Vad det än var, var alla i maskopi,
och jag var lämnad utanför, för det här hände mig.
Jag kände att nåt annat hade hänt före min pappas död,
och jag tror att min pappas död…
…bara accelererade allt.
Jag började isolera mig. Jag pratade inte med nån.
Det var vid den tiden jag började höra en röst.
Och… jag trodde att den var verklig.
Rösten berättade vad jag tänkte.
All min osäkerhet.
Den kommenterade allt jag gjorde eller tänkte.
Och jag trodde att folk samarbetade med rösten
för att förödmjuka mig.
Verkligheten och mina tankar hängde inte ihop.
Det blev svårt att skilja mellan verkligheten och min paranoia.
Före allt det där…
…var Ambar så intelligent och alert.
När vi kom till det här landet, när hon började skolan,
kom läraren till mig och sa: "Den här flickan är fantastisk."
AMBARS MOR
När hennes far plötsligt dog,
förändrades allt.
Hon kom hem för lovet och stannade här, i mitt hus,
och hon var oigenkännlig.
Jag behövde hjälp.
Jag trodde inte då att nån ville hjälpa mig.
Jag trodde att alla ville skada mig.
Jag minns den dagen. Jag var hemma och tänkte:
"Jag måste gå. Jag måste lämna den här platsen."
Jag står inte ut med de subliminala meddelandena jag får.
Jag står inte ut med att tänka.
Den ständiga rösten i mitt huvud
och det ständiga kommenterandet av allt jag gör.
Jag står inte ut med det. Jag vill dö.
Mamma ringde ambulans, och jag blev inlagd på sjukhus.
Hon ville inte bli vidrörd.
Jag ville krama henne och säga: "Ambar, jag är här hos dig."
Det var då jag fick diagnosen schizofreni.
De gav mig en väldigt dyster prognos,
att hon inte skulle kunna ta examen,
och statistiken säger att barn
i den åldern som inte tar examen inte kan få jobb,
för de kan inte koncentrera sig och går från jobb till jobb.
De har inget normalt liv.
Och…
…det brukar leda till självmord…
…tidigt.
Det var vad läkaren sa till mig.
Att se diagnosen schizofreni
som en prognos om undergång
måste få ett slut.
FIL DR
Det är inte sant. Det är klinisk mytologi.
Det kommer så många negativa budskap
från psykvården och från vår kultur
om vad det innebär att få diagnosen schizofreni.
Det finns så mycket vi inte vet än.
En del menar att det är en neurokemisk hjärnsjukdom.
En del menar att den är genetiskt överförd.
Den oförutsägbara faktorn i allt det här är frågan om trauma.
Men man har framför sig en människa som lider.
Och att behandla människor med värdighet
och djup omsorg är den första handlingen.
I vården mötte jag ett team med psykiater,
terapeuter, sköterskor.
I fall med schizofreni börjar symptomen uppträda
hos unga vuxna mellan 16 och 30 års ålder.
Vi arbetar enligt en modell med delat beslutstagande,
där psykiatern sköter medicineringen, själv är jag primärkliniker.
AMBARS TERAPEUT
Vi har även en sköterska,
och en specialist på understödd undervisning, som säger:
"Bli med i vårt team. Vi löser det här.
Om skolan är viktig, låt oss se till att du kan gå i skolan
och bo hemma medan du anpassar dig till
din upplevelse och det som händer."
Under de första sex månaderna hade hon många av symptomen.
Hon hade en session med mig,
och jag följde upp med hennes mamma, och sa: "Vi är oroliga.
Hon säger att hon inte har nån plan.
Hon säger att hon inte ska göra sig illa, men vi är oroliga."
Jag vill bara känna frid.
Och min sjukdoms själva natur
hindrar mig från det.
Jag kan inte känna frid
när en röst följer mig hela tiden.
Rösten blev allt starkare.
Jag hörde ljud överallt,
och hur fan ska jag nånsin kunna…
…må bra?
Jag förstår inte.
Jag hade det väldigt jobbigt hemma hos mamma.
Hon kunde inte hantera en patient med schizofreni.
Så det var inte hennes fel, men jag var så deprimerad.
Ibland visste jag inte vilken veckodag det var.
Jag sov mig igenom dagarna.
Jag blev manisk och försökte begå självmord.
Jag var upprörd över att inget funkade, att ingenting…
Att jag fortfarande måste vakna upp till…
…den här rösten.
För mig kändes det som…
…att jag inte skötte mitt jobb.
Jag var rådlös.
Det tog ett tag innan jag kände att Angela var på min sida,
för jag kände att alla var på röstens sida.
Rösten vill att jag ska vara förödmjukad
och känna mig nedslagen och…
…attackerad.
Efter andra inläggningen
kom jag fram till insikten att jag faktiskt led av schizofreni,
och att jag faktiskt skulle låta dem försöka hjälpa mig.
Men det tog lång tid för mig att acceptera min diagnos.
Ibland är det fortfarande svårt att fatta att det inte finns nåt "där".
Det finns inget annat ställe dit jag måste bege mig
eller nåt jag måste göra eller vara.
Det här är mitt liv.
Jag ringde min mamma i tårar en dag.
Jag sa: "Mamma, det här är sista gången.
Det här är sista gången. Jag ska bli bättre.
Det…
…är över."
Vi firar ditt liv.
Att…
…du är vid liv.
Det året, det fotot, då kände jag mig…
Det tog lång tid att komma fram till det leendet.
När hon hade gett det löftet,
lyckades vi få Ambar att följa programmet
genom att fokusera på vad som är viktigt för en ung vuxen.
Det är att känna sig "normal", och vad det betyder för den personen.
Det är att gå i skolan.
Det är relationer, att ha ett jobb, känna sig produktiv.
Sätta upp ett mål och jobba mot det.
Frågan om hur jag ska hantera mina symptom kommande år
är avgörande för om jag ska tillbringa en stor del av mitt liv
på psykiska vårdinrättningar,
eller kunna leva ett normalt och framgångsrikt liv
som många andra gör fast de har fått diagnosen schizofreni.
Jag har alltid önskat mig självständighet.
Det här är bokstavligen dag ett av flytten.
-Är det? -Ja.
-Har ni kört hit allt detta idag? -Ja.
Det var galet mycket jobb.
Det är surrealistiskt. Mitt eget rum. Det är ett stort steg. Jag är vuxen nu.
Det är lite rörigt här i hörnet,
och det ligger en massa kläder på sängen, så jag ber om ursäkt.
Men så här är det.
Först var jag…
Jag var så arg.
Jag var ursinnig.
I min kultur…
bor mor och dotter tillsammans…
-Hela livet. -…hela livet.
Ha tillit till mig. Bara…
Förstå hur mycket jag…
…behöver den här självständigheten.
Det gör mig mycket stolt.
Det vet du.
Tack.
Ambar får fortfarande regelbundet idéer om självmord.
Inte handlingar, inte planer, inget sånt, men tanken finns där:
"Det vore kanske enklare om jag inte hade vaknat i morse."
Vissa saker utlöser det, och ibland har jag dåliga dagar
då jag tänker: "Idag var skitjobbig. Jag vill gråta idag."
Men det betyder inte att jag måste till akuten.
Schizofreni låter otroligt läskigt, men se på Ambar.
Hon har ett heltidsjobb. Hon pluggar på sin magisterexamen.
Hon kommer att gå i skolan länge.
Så fungerar schizofreni.
ESSÄER OM
För det mesta är tankarna i mitt huvud osammanhängande.
Men när jag sätter mig och skriver ner dem tänker jag:
"Okej. Det här är mer logiskt."
Tillfrisknandet kommer inte på befallning.
Det är en lång och tröttande väg.
Frid är att lära mig leva med det här varje dag.
Inte kämpa mot det, utan gå jämsides med det.
Det går att leva ett fullödigt och meningsfullt liv
fast man har en allvarlig psykisk sjukdom.
Jag fick diagnosen schizofreni
när jag var tonåring,
men jag tillfrisknade så småningom
och blev doktor i klinisk psykologi.
Men att få vakna på morgonen och gå till jobbet är väldigt läkande.
Att kunna träffa en vän till lunch
är verksam personlig läkning.
Personlig läkning är de saker vi gör för att må bra.
Närhelst jag kunde ville jag förstå mer om vad som pågick
och varför mitt nervsystem reagerade som det gjorde.
Så för fyra år sen, först efter att du träffat Meg…
-Ja. -…började du processen
med att lösa det.
-Du hade inte försökt tidigare? -Nej.
Och jag insåg snabbt att om den här relationen skulle funka,
måste jag bearbeta mitt förflutna.
För det fanns ilska där.
Inte ilska riktad mot henne, bara ilska.
Och hon insåg det. Hon såg det.
Så hur löser jag det här?
Jag var tvungen att återvända till det förflutna,
till tidpunkten för traumat, ta itu med det, bearbeta det…
…och sen gå vidare.
Jag har gått i terapi i drygt fyra år nu,
fem år nu…
…och det handlar om prevention.
Vi måste inte prata med dem varje dag,
men vi behöver nån som vägleder oss
och skapar en medvetenhet i vårt eget liv när vi känner smärta,
och hur vi ska ta oss ur det
och vilka verktyg som finns tillgängliga den dagen
för att förhindra att det växer och blir större.
EMDR är nåt jag alltid har velat pröva.
Det var en av en rad olika former av läkning eller behandling
som jag var villig att experimentera med.
Jag hade aldrig varit öppen för det om jag inte hade jobbat med det och gått i terapi
under flera år.
EMDR är en relativt ny form av traumaterapi.
PSYKOTERAPEUT & EMDR-KONSULT
Traumaterapi betyder att vi är medvetna om vad som hänt personen
när han kommer till oss.
Vi ser inte bara till symptomen utan tänker:
"Vad har hänt i livet som har orsakat de här symptomen?"
Det är en mycket genomgripande terapi.
EMDR står för Eye Movement Desensitization Reprocessing.
Det speciella med EMDR är att vi ger bilateral stimulans
genom att antingen få patienten att röra på ögonen,
eller klappa på dem eller de klappar på sig själva.
EMDR verkar så
att den kopplar ihop det kognitiva minnet av traumat
med ett starkt minne av trygghet.
Man vill kunna tänka på den traumatiska händelsen
utan att känna den emotionella smärtan…
FORSKARDOCENT
…som vi förknippar med den.
Men måste få patienten att tänka på det svåra
och samtidigt utföra ett mönster, en rytmisk aktivitet.
Det skapar till slut ett nytt förinställt värde för minnet.
-Hej, Sanja. -Hej.
Hur mår du?
Bara bra.
Ska vi inrikta oss på ett annat minne idag?
Det gör vi. Var vill du börja?
Du sa att det finns kanske fyra, fem minnen
som fortfarande är smärtsamma.
Jag undrar… Det första var att komma till UK med flygplan.
Större delen av mitt liv har jag känt mig orolig, bekymrad
och lite spänd varje gång jag flyger tillbaka till UK,
när jag flyger till London.
Och jag kunde aldrig förstå varför.
Jag var medveten om det. Inte när jag var yngre,
men när jag började gå i terapi blev jag medveten.
Jag tänkte: "Varför känns det så här?"
Och för mig är London tyvärr den utlösande faktorn.
På grund av det som hände min mamma, och det jag upplevde och såg.
Var det en speciell resa,
eller händer det varje gång, likadant jämt?
Det händer varje gång.
Minns du första gången det hände?
Nej, det minns jag inte.
Jag minns bara…
…känslan, nästan ångest,
som en känsla av tomhet…
…av nervositet, av…
Kanske fruktan?
Allt känns så spänt.
Och när du börjar få dessa känningar kroppsligt,
vad tänker du för negativa tankar om dig själv?
Att vara den jagade
och inte kunna… Att vara hjälplös.
Och veta att man inte kan göra nåt åt det.
Det finns ingen utväg.
Ingen utväg ur det.
Låt oss säga att man är hjälplös.
-Ja. -Jag är hjälplös.
När du ser tillbaka på den stunden och tänker: "Jag är hjälplös",
vad föredrar du att tänka om dig själv nu?
Jag är inte hjälplös.
Det är bara en kort stund.
Och du lever i sanningen, så det finns inget att frukta.
Inget att oroa sig för.
Lägg märke till de känslor som bubblar upp.
Känslan jag hade var sorgsenhet.
Okej. Och var i kroppen känner du det?
Här.
Okej. Vi bearbetar det precis som förra gången.
Korsa händerna.
Återvänd till den där bilden, den negativa tanken.
"Jag är hjälplös." Och lägg märke till var du känner det i kroppen.
Lägg märke till vad som kommer upp.
Det började i tonåren.
En av de första gångerna jag lämnade UK
för att komma bort från allt som hände efter mammas död,
åkte jag till Afrika.
Jag var nog där i minst två veckor.
Det var verkligen läkande.
Jag kände mig så fri.
Det var en känsla av verklighetsflykt som jag aldrig upplevt tidigare.
Och att sen återvända till UK,
medveten om allt jag skulle möta,
och veta att jag inte kunde komma undan, var skrämmande.
Vad la du märke till där?
Bara att…
…det här är själva traumat, antar jag,
som om känslan av de där händelserna i det förflutna
är så starkt kopplad till nuet.
Okej, fortsätt så.
Var med de där känslorna, förnimmelserna, allt som kommer upp.
Andra minnen.
Allt som kommer upp är bra.
Det börjar komma tillbaka till det gamla…
Traumat är väldigt…
…geografiskt.
Okej, fortsätt.
Var uppmärksam.
Det verkligt sköna är… jag vet inte om det är avsikten,
men det liksom rensar min hårddisk.
Bokstavligen som att varje gång nåt kommer upp… svisch…
…är vi av med det. Svisch.
Utmärkt. Ja, det är också målet. Utmärkt.
Låt oss gå tillbaka till där det började.
Där du sitter i flygplanet,
den första bilden, med säkerhetsbältet på.
Gå tillbaka till det och se vad som kommer upp nu.
Lugn och styrka.
Styrka på grund av lugnet.
Även om EMDR rekommenderas
efter livshotande trauman,
stora katastrofer som tsunami eller krig,
behandlar vi faktiskt oftast
vuxna som har svåra minnen från barndomen,
eller livserfarenheter som inte blev bearbetade.
Så man behandlar ett barn även när man har en 50-åring i rummet.
En av de viktigaste läxor jag har lärt mig i livet är
att man ibland måste gå tillbaka
och hantera verkligt svåra situationer,
och bearbeta dem för att kunna läkas.
Terapin har utrustat mig att kunna ta mig an vad som helst.
Därför är jag här nu. Därför är min fru här nu.
Känslan att vara fångad i familjen är…
Det fanns ingen väg ut.
När jag till slut tog det där beslutet för min familj,
fick jag höra att jag inte kunde göra det.
Jag sa: "Hur illa måste det bli innan jag får tillåtelse att göra det?"
Hon tänkte ta sitt liv.
Det ska inte behöva gå så långt.
Ångrar jag nånting?
Ja. Jag ångrar mest att jag inte tog starkare ställning
tidigare i vår relation, och tala ut om rasismen.
Historien upprepade sig själv.
Min mor jagades till sin död när hon var i en relation
med nån som inte var vit.
Och se vad som hände nu.
Tala om att historien upprepar sig.
De hade inte slutat förrän hon dött.
Det blev bara för mycket att…
…riskera att mista ännu en kvinna i mitt liv.
Listan blir bara längre.
Och det handlar alltid om samma människor, samma affärsmodell,
samma bransch.
Min far brukade säga när jag var ung…
…han sa det till både William och mig:
"Så var det för mig, och så kommer det att vara för er."
Det känns fel.
Bara för att man själv lidit, måste inte ens barn lida.
Det borde vara tvärtom.
Om man har lidit bör man göra allt för se till
att de negativa upplevelser man har haft…
…ska inte ens barn behöva ha.
Vi valde att sätta vår psykiska hälsa främst.
Det gör vi, och det kommer vi att fortsätta göra.
Visst gäller det att bryta den onda cirkeln?
Att se till att historien inte upprepar sig.
Att inte vidarebefordra den smärta och det lidande som drabbat en själv.
Traumatiska händelser är annorlunda för barn jämfört med vuxna.
Det är som vid en storm.
Vuxna är starka träd, de har djupa rötter…
BARNPSYKIATER HUMANITY CREW
…och traumat träffar bara grenar
Jag menar inte att det inte är ett problem. Det är det.
Men de kan övervinna det, även om problem kvarstår.
Men ett barn är som en liten buske. Det är inte starkt.
Om vi inte träder in nu, så när de blir vuxna
klarar inte rötterna en storm.
Även en frisk bris…
…orsakar skador i framtiden.
Så det är viktigast att fokusera på barns trauman först,
för potentialen för läkande och återhämtning är stor.
SAMOS, GREKLAND
Fawzi. Hej, Fawzi.
Visst.
-Vaknade du nyss? -Ja.
När vi kom hit, landsteg vi där.
Och var landsteg du?
Jag landsteg inte här.
Jag kom över berget där borta och vi landsteg på den stranden.
Tre timmar efter att vi landstigit började grekerna ringa och klaga,
och polisen kom och tog oss.
En gång fick vi slut på bränsle ute på havet men lyckades återvända.
Försökte ni komma havsvägen en eller två gånger?
Nej, tre gånger.
Förstår du? Om det är ett barn som är dålig på nånting,
en grekisk pojke som är rädd eller så,
kan du hjälpa honom.
Du kan säga: "Jag heter Fawzi och kommer från Syrien.
Jag överlevde ett krig och lyckades korsa havet
efter tre försök med en liten båt på en farlig seglats."
Glöm aldrig det. Ni är hjältar som korsade havet.
Det är väldigt viktigt.
Idag ska vi hitta det.
LESBOS, GREKLAND OKTOBER 2015
År 2015
var jag vittne till en av de svåraste flyktingkriserna nånsin.
Två, tre båtar blev 30, 30 blev 100.
Nästan en kvarts miljon människor kom.
Jag var nästan den enda läkaren där på stranden.
Jag gjorde konstgjord andning, folk…
Alla såg på mig, läkaren som kom,
de tänkte: "Var är du? Bekräfta dödsfallet."
Det är allt. Inte mer.
-Okej. -Låt oss ge honom lite respekt.
Det räcker.
Jag lyckades med 21. Jag miste sex.
…tio, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19…
…21, 22, 23, 24, 25…
Ja, ja.
Det är inte bara kroppen som lider av trauma,
inte bara kroppen som behöver en kirurg.
Det är också hjärnan som gör en resa och behöver behandling.
Så det tog oss 21 dagar,
mig och min härliga, lysande fru,
Maria, att skapa Humanity Crew.
Sen dess är det vad vi sysslar med.
Vi fokuserar på den psykologiska resan,
att återkoppla deras liv till själen och tankarna som de lämnade bakom sig.
Jag lägger ut kort med olika saker.
Välj det du känner från kortet, välj det direkt.
Det kort som fick dig att minnas nåt bra som hände dig.
Minns saker från den stunden, som ljud och lukter,
minnen, namn.
Vad som helst.
Okej, nu lägger vi ut korten framför oss.
Ta ett pappersark var.
Lägg kortet på pappret.
Börja sen rita saker omkring det,
saker som ni känner gör minnena kompletta.
Vad valde ni? Vad ritade ni? Berätta. Vem vill börja?
När jag skrevs in på daghem
brukade de följa med oss till nöjesparken.
Vi fick juice och kakor.
Oj!
Fawzi?
Jag minns när jag var i Syrien och spelade schack med mina kusiner och familjen,
skrattade och var glad.
Det som gör oss annorlunda är att vi har upplevt både bra och dåligt, visst?
Vi har både glädje och sorg inom oss.
Och vi måste kontrollera det.
Vi måste sparka bort sorgen och behålla glädjen.
Just det.
För att kunna sparka bort den måste vi prata om den.
Som glödande kol inom oss som vi inte vet hur vi ska släcka.
Vi måste ta fram alltihop, så vi kan släcka det.
Så att vi kan hälla kallt vatten på det.
Som ni ser lägger vi ut kort som påminner er om svåra saker
som har hänt i era liv.
Saker som gör ont, som är sorgliga, hemska saker.
Saker vi vill släcka.
Så när nån ser ett kort som påminner honom om
allt det svåra han har genomgått…
Fawzi, se på teckningen,
föreställ dig din kropp och tala om hur du känner.
Jag var ledsen när jag var i Syrien och såg flygplan bomba Idlib.
En gång föll en bomb… som fick vårt fönster att krossas.
Stanna upp och ta ett djupt andetag.
Är det ditt svåraste minne?
Det svåraste minnet var den sista explosionen.
Många människor dog av beskjutningen som började varje halvtimme.
Vilka dog som du kände?
Min bror dog när de träffade lekparken med sprängmedel.
Min moster dog också.
Må Allah vara hennes själ nådig.
Vad är det som Fawzi är mest rädd för att tala om?
Jag är mest rädd för att tala om när min bror dog.
Ska vi prata ensamma senare?
Jag kan inte prata, för om jag gör det börjar jag gråta.
Det är inget fel med det.
När du berättade din historia grät jag.
Jag känner att du börjar gråta snart.
Inget händer oss för att vi gråter.
Kom imorgon, så pratar vi.
Utmärkt.
Kära Fawzi, var inte rädd.
Bravo, Aboud, du är en hjälte.
Glöm inte att liksom de hade en trygg plats, har vi också en.
Vi har en lång dag framför oss och mycket att uträtta,
så det är viktigt att vi smälter det.
Vad är det du känner just nu?
Vad är det du känner att du har kvar inombords?
Vi kanske ska sluta arbeta.
Det kan vi inte, det vet du.
Essam, vi kan inte upphöra med det här arbetet.
Om inte vi utför det, vem ska då göra det?
Tror du att de där pojkarna har en trygg plats i sina liv?
Vi har själva såna.
Jag försöker finna min.
Om vi ser på barn, har vi en stor möjlighet,
inte bara att radera ut eller omforma det,
utan även att transformera det.
Hur ska vi sitta?
Likadant som igår.
Vill du sitta här?
Här.
Okej, lyssnar du?
Ja.
Eller bara lite grann?
Nej.
Är du rädd?
Inte så mycket.
Är du rädd för att vi ska tala om nånting
som skrämmer dig att tala om?
Det enda jag inte vill tala om är bombningen.
Det är därför vi måste besegra det. Du har massor av glädje.
Du ler jämt, så vi kan besegra allt.
Här har vi det.
Du ville inte prata om din bror
när vi pratade om bombningen, eller hur?
För den historien skrämmer mig.
Vad är historien, vad minns du av den?
Den historien skrämmer mig, för när min bror dödades
kunde jag inte se hans huvud.
Han sprängdes i bitar.
Var du där han var?
Var du med honom i lekparken?
Nej.
Hans vänner som var med honom berättade för oss.
Jag sprang dit, men såg inte hans kropp. Det fanns inget kvar av honom.
Hur ledsen är du, om noll är inte så ledsen och tio är mest ledsen?
Sju av tio.
Om man vill hjälpa nån att läkas från ett trauma,
måste man sträva efter
att göra interventionen så nära platsen för traumat som möjligt,
och så nära i tiden som möjligt.
Om det inte går, är det inte hopplöst.
För Fawzi är det han berättar om saker som hände i Syrien.
Så med kort och fantasiförmåga
får vi dem att återvända till de stunderna,
och föra dem till en säker plats där han känner lugn.
En gång till, andas och titta på det.
Ta ett djupt andetag.
Finns det en scen eller bild som du kan säga till dig själv att du aldrig såg?
Jag försöker glömma min bror, men jag kan inte.
Vad menar du när du säger: "Jag försöker att inte minnas min bror"?
När jag säger det
är det för att jag gråter och blir ledsen när jag gör det.
Kan vi ta bort bilden? För jag börjar snart gråta.
Va?
Snart börjar jag gråta.
Varför inte?
Vad såg du när du gick till lekparken
med din mor efter bombningen?
Jag? Det kändes som om mitt hjärta hade stannat.
Min mor grät tills hon blev förlamad och inte kunde röra sig.
Var inte rädd för att prata eller gråta.
Inom dig pågår ett krig,
ett krig mellan goda minnen och dåliga minnen.
Det som kommer att avgöra vem Fawzi är nästa år
eller om tio, tjugo år från nu,
är vem som vinner det kriget.
Så för att du ska kunna vinna,
måste du bekämpa de dåliga minnena.
Ja.
Vill du pröva nåt spännande?
Ja.
Det här är du. Allvarligt, det är så jag ser dig.
Jag vill att du ritar eller färglägger den hjälten
som är Fawzi.
För Fawzi är en hjälte.
Du är starkare än Superman och Spiderman.
Du är Super-Fawzi,
Super-Fawzi klär sig inte som alla andra.
Vilka tror du är dina kvaliteter som gör dig till hjälte?
För mig är mod det enda som ger mig kraft.
Min hjärna och mina tankar.
Det handlar helt enkelt om prevention.
Det är mycket lättare att förhindra än att behandla senare.
Jag ska kalla honom Super-Fawzi.
Super-Fawzi.
Man måste bara vara på rätt ställe
och passa på att ta den traumatiska upplevelsen
och förvandla den till nåt gott.
Vi kallar det "Gyllene timmen".
Jag vill att vi tar fram alla känslor djupt inom oss.
Vad mer vill jag ta fram?
Jag vill få bort ilskan inom mig.
Fawzi och hans syskon och vänner är hjältar.
Jag anser verkligen att de är hjältar.
Så vår plikt är att hjälpa dem bearbeta traumat,
att försöka hitta de goda minnena,
och föra dem tillbaka.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson