Moje neviditeľné ja
Pre mňa je mať depresiu ako...
byť v najtemnejšej, najchladnejšej...
časti oceána s 50-kilovým závažím okolo členku.
A stále sa len snažím vyplávať...
ale len padám ku dnu.
Padám hlbšie a hlbšie.
A panikárim.
Viete...
S panikou prichádza frustrácia, hnev.
Agresivita.
Všetky emócie, ktoré potláčam,
sa derú na povrch,
keď padám ku dnu.
Chápete. A...
Cítim len chlad, tmu a samotu.
A v jednej chvíli vás to pohltí,
kým nezistíte, ako sa vymaniť z tých reťazí
a pomaly nevyplávate a necítite, ako sa ten tlak uvoľní,
a zalapáte po dychu.
Vždy to prišlo a odišlo. Stávalo sa mi to na vysokej.
No vždy som si hovoril,
že len prehnane reagujem.
Vždy som si našiel výhovorku
a zmietol to pod koberec.
Vyrastal som v Comptone v Kalifornii.
Veľa sme toho nemali,
ale rodičia ma najväčšmi ochraňovali a podporovali.
Zažil som, ako mama prišla o všetkých bratov pri násilí gangov.
Videl som, ako priatelia, príbuzní
zahynuli v mladom veku.
Spomínam si, ako raz spomalilo auto
a musel som sa skryť za autom, lebo začali strieľať.
Ešte aj dnes,
keď nejaké auto spomalí...
Hneď sa pýtam: „Kto je to?“
Vybralo si to svoju daň.
Donútilo ma to utiekať sa k niečomu...
čo mi dáva voľnosť.
A to bol vždy basketbal.
Ó, DeRozan!
Len vtedy som cítil,
že som pred všetkým unikol a môžem byť sám sebou.
Zakončenie!
Snažím sa v tom nájsť mier,
ale nikdy nečelím realite, ktorá práve vtedy prebieha.
Pri drafte NBA v roku 2009 si ako deviateho
vyberá Toronto Raptors
DeMara DeRozana z University of Southern California.
Od Biyomba. DeRozan strieľa a triafa!
Mieri na kôš. Och, strieľa!
DeRozan strieľa!
Dobrá trefa.
Takto vyzerá all-star, ľudia.
Zlepšujete sa, stanete sa hviezdou a vyhrávate.
Ste v TV, dostáva sa vám veľa pozornosti,
až kým vás to nezasiahne.
Celé roky potláčate toľko bolesti.
No v temnote, v akej som bol, prichádzala častejšie.
Nie len občas, ale každých pár dní.
Potom sa z pár dní stane týždeň.
Dialo sa mi to tak často,
až som sa zrútil a musel som to pomenovať.
DEPRESIA MI VZALA TO NAJLEPŠIE
Uverejnil som tweet.
Vtedy som mal pocit, akoby som sa niečoho zbavil.
Šiel som spať a zobudil som sa do...
DEMAR DEROZAN OTVORENE O BOJI S DEPRESIOU
Potom som tomu musel čeliť.
O DEPRESII: „SME ĽUDIA“
Viem, že veľa ľudí sa hanbí o tom hovoriť.
Športovci o tom nikdy nehovoria. Ale ty áno.
BOJ S DEPRESIOU, ÚZKOSŤOU
Niekoľkí hráči NBA priznali duševné problémy.
Je depresia v NBA bežná?
Duševné zdravie v NBA. Čo urobí liga?
DEROZAN OTVORENE O DEPRESII
Hovorme o článku Kevina Lova na Players' Tribune...
KAŽDÝ NIEČO PREŽÍVA
...kde otvorene hovoril boji s úzkosťou a panickými atakmi.
Najlepšie to vystihol DeMar DeRozan tým,
- že mu to otvorilo dvere. - DeMar, áno.
SPOLOČNOSŤ PODPORUJE DEMARA
Keď sa DeRozan rozhodol verejne hovoriť o depresii a úzkosti,
spôsobil vlnu zmien
najmä v NBA, no vo všetkých športoch...
KOMISÁR NBA
...lebo umožnil hráčom
otvorene hovoriť o dôležitých veciach.
NBA sa údajne snaží zlepšiť
prístup k duševnému zdraviu v sezóne 2019/2020.
Podľa stránky The Athletic
liga zavedie nové prístupy k duševnému zdraviu,
ktorými sa musí riadiť všetkých 30 tímov.
Ani sme si neuvedomovali, že keď sa pohltíme do športu,
potláčame tým, čo sa deje v našej spoločnosti.
A trvalo mi to...
Mal som takmer 30, než som si to uvedomil.
Títo profesionálni športovci prežívajú rovnaké problémy
ako všetci ostatní, no musia si poradiť aj so slávou...
PSYCHOTERAPEUT
...a finančným úspechom
a ostatnými vecami, ktoré sa spájajú
s rolou športovca.
No svet to tak zjavne nevidí.
Ľudia si povedia: „Si slávny.
Si bohatý. Tvoje problémy sú malicherné.“
No to nie je pravda. Stále sú to rovnakí ľudia.
„Podstúpiť terapiu či zaoberať sa duševným zdravím
vypovedá o mojej zraniteľnosti.“
Profesionálni športovci si pomyslia:
„Môj súper to otočí na zraniteľnosť.
A možno to otočia na zraniteľnosť aj ľudia rozhodujúci o ďalšom kontrakte.“
Najmä pre afroamerickú komunitu je typické nikoho cudzieho k sebe nepúšťať.
Značí to o dlhotrvajúcom probléme v našej komunite,
že nám ľudia mimo nej nepomáhajú.
Držte to v sebe. Nikomu o tom nehovorte.
A nechceme veľmi o tom hovoriť vlastne ani v kruhu rodiny.
Povedia: „Ten chlapec sa trápi. Trápi sa už roky.“
No to sú duševné problémy,
neriešené psychické problémy.
Sedem rokov som bol hlavný tréner v Toronte
a DeMara poznám asi od jeho druhého ročníka v NBA,
asi od tretieho som sledoval jeho rast.
S Brendou a deťmi sme boli v L.A. Trénoval som hráčov zápasu hviezd.
HLAVNÝ TRÉNER
Zobudil som sa a prečítal si tweet o tom, s čím bojuje,
o istých situáciách, o depresii.
Šokovalo ma to, lebo som o tom netušil.
Keď sme zistili, že má problémy, mali sme pocit, že sme ho v tom nechali.
Akoby náš vzťah nebol taký dobrý,
aby nám to mohol povedať.
DWANOVA ŽENA
Mala som pocit, že sme spravili chybu.
No musím povedať,
že mechanizmus, ktorým to dokážu potlačiť, je veľmi silný.
- Áno. - A súčasť toho je,
že si jedinec povie: „Nemal by som mať tieto problémy.
Nemal by som to nikomu povedať.“
No som naňho hrdý, že nám ukázal,
že je v poriadku o tom hovoriť.
A ja som vďaka tomu zistil, čo všetko neviem
a že nemám kvalifikáciu ani schopnosti,
aby som prenikol do toho územia života mladého človeka.
Do toho, DJ!
Preto, keď som dostal prácu v Detroite,
ako prvé som žiadal, aby sme mali v tíme
niekoho ako doktor Yeager,
ktorý sa tým môže zaoberať odborne.
Povedz mi trochu, ako sa cítiš duševne.
Ako sa cítiš po návrate po zranení, ktoré ťa vyradilo.
Hlavné sú prvé slová, ktoré človeku poviete.
Veľa ľudí sa považuje za ľudových terapeutov či psychológov.
„To dieťa asi prežíva úzkosť
a možno aj depresiu.“
Tak počkať.
Viete, aký je rozdiel medzi depresiou a smútkom?
Ľudia to nevedia.
Aký je rozdiel medzi úzkosťou a nervozitou?
Ľudia to nevedia.
Nemusíme rovno prejsť na diagnózu.
A to je pre hráčov dôležité.
Pri mojom prístupe k terapii sa zameriavam najmä na rozhovor.
Proti rozhovoru nikto nenamieta.
Ako si sa cítil ráno?
Dobre. Skvelá práca.
- Áno? - Áno.
Corey bol úžasný.
Keď vlani prišiel...
HRÁČ DETROIT PISTONS
...bola to veľká úľava, lebo sme videli,
ako sa hráči pri ňom uvoľnia.
Je to niekto, kto vyzerá ako vy,
niekto, kto je príjemný a môžete sa porozprávať o čomkoľvek.
Keď mám problém a poviem ti ho, viem, že ho nevyriešiš.
- Áno. - Ale uľaví to...
- Ale zbaví to stresu. - ...tlaku, že?
Výnimočným ho robí to,
že od vás nič nechce, ale chce dať všetko vám.
Chce, aby ste boli sami sebou, svojím najlepším ja.
Tieto tri ostatné roky boli...
Boli zrejme najťažšie v mojom živote.
Stresory sú obrovské.
Keď sa na palubovke darí...
život je skvelý.
No keď sa tímu nedarí
alebo vás ovplyvnia veci, ktoré nemáte v rukách, otrasie to vami.
NBA neustále všetci sledujú.
LANGSTONOVA ŽENA
Na sociálnych sieťach sú stále príspevky a fotky na Instagrame.
Stále sa šepká, že niekoho vymenia,
alebo vyradia.
Jeho rodičia starnú. Už je otcom.
Vždy je tu tlak.
Keď DeMar povedal, že má depresiu, otriaslo to svetom NBA.
Väčšina chalanov nevedela, čo si má myslieť.
Je preto mäkký?
Je silný, lebo o tom hovorí?
Čo to pre nás znamená do budúcna?
Pripravený? Úsmev.
Poďme.
O duševnom zdraví hovoríme, až keď sa dostaneme do krajného štádia.
A myslím si, že je oveľa lepšie, keď si uvedomíme,
že na tom môžeme pracovať teraz,
aby sme boli pripravení a vedeli, čo robiť,
keď tá kríza nastane.
Mimoriadna správa.
Päťnásobný šampión NBA, bývalý najdôležitejší hráč Kobe Bryant
dnes popoludní zahynul v Los Angeles pri páde helikoptéry.
Správy sa práve aktualizujú.
Kobe Bryant bol jednou z viacerých obetí.
Dohodli sa, že víťaz rozskoku,
v tomto prípade Toronto, nebude hádzať a poruší pravidlo 24 sekúnd
na poctu Kobovi Brynatovi s číslom 24.
V ten deň som musel hrať
a bol to najťažší zápas, aký som v živote odohral.
Páni...
Teda, slová... Slovami sa to vyjadriť nedá.
Kobova smrť všetkých hlboko zasiahla,
ale najmä týchto hráčov v NBA.
Keď niekoho stratíme a žialime,
často pred tým utekáme, lebo neviem, čo máme robiť.
Preto je mojou úlohou pustiť sa do toho
a každého podporovať tak, ako to potrebuje.
POCTA KOBOVI BRYANTOVI
Pocta životu Koba Bryanta...
Tak si trochu pohovorme o tom,
ako sa držíte, ako sa teraz cítite.
Žiaľ je pre každého jedinečný.
Môj spôsob bude iný a bude inak vyzerať ako ten váš.
Áno.
Pýtam sa ľudí, aký spôsob je správny, keď každý smúti inak.
Všetky.
- Áno, všetky. - Je to môj spôsob.
Áno. Veľa znamená už to,
že môžeme o tom hovoriť.
Myslím, že uplynulo niekoľko hodín...
keď som sa pristihol, že som nehybne sedel na mieste.
Ani som sa nepohol.
Bol to človek, proti ktorému som hral, idol, na ktorom som vyrastal...
Hlboko ma to zasiahlo.
Je to ako otvorená rana, ktorú nemôžem vyliečiť.
ASISTENT TRÉNERA
Keď som sa to dopočul, zareagoval som: „Kobe nemohol zomrieť. Čo to hovoríte?“
- Áno. - Áno.
- Je to ťažké. - Áno.
Je to súčasť nepremožiteľnosti.
- Že... - Áno.
- Je nesmrteľný. - Áno.
- Kobe nemohol umrieť. - Áno.
Keď som mal šancu proti Kobovi hrať,
hovoril som si: „Je to skutočné.“
Dobre. Je to môj idol.
- Je to legenda. - Áno.
Prešlo pár výmen a zrazu som ho bránil.
A vravel som si: „Bože, bránim Koba.“
Vedel som, že doma to sledujú.
- Všetci to sledujú. - Celá liga.
- A chalani. - Sledovali to.
A hovorili: „Ak toto neubrániš, je koniec.
Budeš na smiech.“
A...
Po zápase mi podpísal tenisky.
A povedal mi: „Len tak ďalej, kamoš.“
A to si musíš zachovať navždy.
- Tie spomienky. - Áno.
Nikto ti ich nevezme.
Deuce sa ťa raz spýta,
keď bude mať 12 či 14: „Oci, hral si proti Kobovi?“
- Hej. - Porozprávaš mu to.
- Bude to super. - Áno, super.
Teraz, keď sa na to pozriem ako otec,
vážim si svojho drobca o to viac.
- Áno. - Lebo zajtrajšok nie je istý.
Otvorilo mi to oči...
Ide o veľa viac ako o loptu.
Lopta raz doskáče.
Často si nenájdeme čas vytvoriť priestor, aby sme porozumeli iným.
Mne táto práca umožňuje dopriať si na to čas.
Cestovať s tímom, byť pri hráčoch,
umožňuje mi to viesť dôverné rozhovory
a vybudovať si dôveru.
Myslím si, že úspech je, keď v tom budeme neúnavne pokračovať
a zapájať sa do týchto mimoriadne dôležitých rozhovorov
o starostlivosti o duševné zdravie.
No prvé musí prísť porozumenie.
V 17 rokoch som odišla na Univerzitu Syracuse.
Bála som sa, no aj veľmi tešila.
Vedela som, že som vtedy robila dobre.
Prvý rok na Syracuse bol dobrý.
Mala som priateľov, koníčky, dobré známky, zaujímavé hodiny.
Zúčastňovala som sa všetkého, čo si len viete predstaviť.
No v lete v roku 2016
som sa vrátila zo štúdia v zahraničí...
a môj otec zomrel na infarkt.
Keď mi to povedali, neverila som tomu.
Len som... celá zmeravela, s nikým som nehovorila.
No vo svojom vlastnom svete, vo vlastnej paranoji som tomu neverila.
Považovala som to za vtip.
Na pohrebe som neverila tomu, čo sa deje.
Mala som pocit, že si každý zo mňa uťahuje.
A všetci v tom majú prsty.
Všetci, nech šlo o čokoľvek,
a ja som bola mimo toho, lebo sa to dialo mne.
Mala som pocit, že už pred otcovou smrťou sa niečo dialo,
a otcova smrť...
to všetko spustila.
Začala som sa izolovať. S nikým som sa nerozprávala.
A presne v tom čase som začala počuť hlas vo svojej hlave.
A...
Podľa mňa bol skutočný.
Ten hlas mi hovorí moje myšlienky.
Všetky moje neistoty.
Komentuje všetko, čo robím a myslím si.
A myslela som si, že ľudia s tým hlasom pracujú,
aby ma ponížili.
Je to rozpor medzi realitou a vašimi myšlienkami.
Bolo ťažké rozlíšiť skutočný život od svojej paranoje.
Predtým...
bola Ambar taká inteligentná, pohotová.
Keď sme prišli do tejto krajiny, išli sme do školy
a učiteľ mi povedal: „Je to úžasné dievča.“
AMBARINA MATKA
Po náhlej smrti jej otca
sa všetko zmenilo.
Vrátila sa sem na prázdniny a zostala tu, v našom dome,
a bola na nepoznanie.
Potrebovala som pomoc.
Vtedy som neverila, že mi niekto chce pomôcť.
Zdalo sa mi, že mi všetci idú po krku.
Spomínam si na deň, keď som bola doma a hovorila si:
„Musím ísť. Musím odtiaľto vypadnúť.“
Už neznesiem tie podprahové myšlienky, čo stále počúvam.
Nevydržím myslieť.
Ten neutíchajúci hlas v hlave
alebo neustále komentáre všetkého, čo robím.
Nemohla som to vydržať. Chcela som zomrieť.
Mama zavolala sanitku a hospitalizovali ma.
Nedovolila mi dotknúť sa jej.
Chcela som ju objať a povedať jej: „Som tu s tebou, Ambar.“
Vtedy mi diagnostikovali schizofréniu.
Predstavovala som si to najhoršie,
že nebude môcť vyštudovať,
že podľa štatistík,
deti, ktoré v takom veku nedokončia vysokú, si nenájdu prácu,
lebo sa nevedia sústrediť a striedajú prácu.
Nemôžu mať normálny život.
A...
zvyčajne spáchajú samovraždu
veľmi skoro.
To mi povedal lekár.
Musíme prestať vnímať diagnózu schizofrénie ako prognózu skazy.
ODBORNÍČKA NA LIEČBU DUŠEVNÝCH CHORÔB
Nie je to pravda Je to lekársky mýtus.
Je toľko negatívnych postojov
v systéme starostlivosti o duševné zdravie a v našej kultúre
k tomu, čo znamená, keď niekomu diagnostikujú schizofréniu.
Mnohé veci stále nevieme.
Niektorí sa nazdávajú, že je to neurologická porucha mozgu.
Iní tvrdia, že je dedičná.
Nevyspytateľným faktorom je však trauma.
No zjavné je, že máme pred sebou ľudskú bytosť, ktorá trpí.
A prvým krokom je pristupovať
k týmto ľuďom dôstojne, starostlivo a s úctou.
Keď ma hospitalizovali, stretla som tím psychiatrov,
terapeutov a sestier.
Symptómy schizofrénie sa u mladých
začnú objavovať medzi 16 a 30 rokom.
Všetci spoločne pracujeme na riešení,
psychiater stanoví medikamenty, ja, ako hlavná lekárka.
AMBARINA TERAPEUTKA
A spoločne so sestrou
a ostatnými odborníkmi na vzdelávanie si povieme: „Nájdime spoločne riešenie.
Škola je dôležitá a vyriešme, ako môžeš študovať
a bývať doma a ako sa prispôsobiť tomu, čo sa deje.“
Počas prvých šiestich mesiacov sa u nej prejavovalo veľa príznakov.
Prišla na sedenie so mnou
a potom sme povedali jej mame: „Naozaj máme obavy.
Povedala, že nemá plán.
Vraj si nechce ublížiť, ale bojíme sa.“
Chcem len cítiť pokoj.
A samotná podstata môjho ochorenia
mi v tom bráni.
Nemôžem cítiť pokoj,
keď ma prenasleduje hlas v hlave.
Ten hlas silnie.
Hlasy sú všade
a ako, doriti, sa mám niekedy...
cítiť dobre?
Nerozumiem tomu.
U mamy som prežívala ťažké časy.
Nevedela, ako sa správať ku schizofrenikovi.
Neobviňujem ju, no deprimuje ma to.
Občas neviem, aký je deň.
Väčšinu dňa prespím.
Rozzúrila som sa a pokúsila sa o samovraždu.
Bála som sa, že ak to nevyjde, ak nič...
tak sa budem musieť do toho zobudiť.
Zobudiť sa do toho hlasu.
Mala som pocit...
že som si nerobila dobre svoju prácu.
Nevedela som, čo robiť.
Chvíľu mi trvalo, kým som cítila, že Angela je na mojej strane,
lebo som mala pocit, že všetci sú na strane toho hlasu.
Hlas ma chce ponížiť,
chce ma stiahnuť na dno, aby som cítila...
že na mňa útočia.
Po druhej hospitalizácii
som si priznala, že som naozaj schizofrenička.
A musím tým ľuďom dovoliť, aby mi pomohli.
Ale trvalo mi veľmi dlho, než som tú diagnózu akceptovala.
Občas stále bojujem s tým, že žiadne „tam“ nie je.
Nie je žiadne iné miesto, kde by som mala byť,
ani nič iné, čo by som mala robiť.
Toto je môj život.
Jedného dňa som so slzami zavolala mame
a povedala: „Mami, je to naposledy.
Je to naposledy. Už mi bude lepšie.
Ja...
Skončila som.“
Oslavujeme tvoj život.
Že...
si nažive.
Tento rok, táto fotka...
stálo ma veľa síl, aby som sa usmievala.
Keď to sľúbila,
dokázali sme sa s Ambar držať programu
a sústrediť sa na to, čo je dôležité pre mladých.
Cítiť sa „normálne“. Nech to pre každého znamená čokoľvek.
A teda chodiť do školy.
Mať vzťahy, prácu, cítiť sa produktívne.
Dať si cieľ a pracovať na ňom.
To, ako si v nasledujúcich rokoch
poradím s príznakmi, ovplyvní, či strávim zvyšok života
opakovanými návratmi na psychiatriu,
alebo dokážem viesť normálny, úspešný život
tak ako mnohí iní ľudia s diagnózou schizofrénie.
Vždy som chcela byť nezávislá.
Toto je prvý deň sťahovania.
- Áno? - Áno.
- To si priniesla dnes? - Áno.
Bola to makačka.
Je to ako zo sna. Vlastná izba a priestor. Je to veľký krok. Dospelácky.
Tento kútik vyzerá šialene
a na posteli mám kopu oblečenia, prepáčte.
Ale toto je ono.
Najprv...
som sa hnevala.
Zúrila som.
V mojej kultúre...
dcéra zostáva s mamou...
- Navždy. - Navždy.
Ver vo mňa. Len...
Pochop, aké je to pre mňa...
Potrebujem nezávislosť.
A som za to na teba hrdá.
A to vieš.
Ďakujem.
Ambar naďalej máva samovražedné myšlienky.
Nič nerobí, ani neplánuje, ale stále je tam myšlienka:
„Možno by to bolo ľahšie, keby som sa ráno nezobudila.“
Niečo to spúšťa, budem mať zlé dni,
keď si poviem: „Dnešok je naprd. Dnes chcem plakať.“
Neznamená to však, že skončím na pohotovosti.
Schizofrénia znie desivo, ale pozrite na Ambar.
Má prácu na plný úväzok. Dokončuje si magistra.
Bude ešte dlho študovať.
To je schizofrénia.
To, čo mi chodí hlavou, väčšinou nedáva zmysel.
Ale keď si sadnem a zapíšem si to, poviem si:
„To už dáva väčší zmysel.“
Uzdravovanie sa, ako zisťujem, nie je jednorazová vec.
Je to dlhá, strastiplná a únavná cesta.
Mier znamená zmieriť sa s tým, že takto to bude každý deň.
Nemôžem s tým bojovať, len s tým žiť.
Je možné viesť hodnotný život
aj po diagnostikovaní vážnej duševnej poruchy.
Mne diagnostikovali schizofréniu
v tínedžerskom veku,
pracovala som na zotavení
a získala doktorát z klinickej psychológie.
No byť schopný ráno vstať a ísť do práce je účinným liekom.
Byť schopný naobedovať sa s priateľmi
je účinnou osobnou liečbou.
Osobnou liečbou sú veci, vďaka ktorým sa cítime dobre.
Chcel som lepšie pochopiť, čo sa dialo
a prečo moja nervová sústava reagovala takým spôsobom.
Takže pred štyrmi rokmi, až keď si spoznal Meg...
- Áno. - ...si sa začal snažiť zistiť,
čo sa dialo.
- Predtým nie? - Nie.
Rýchlo som zistil, že aby tento vzťah mohol fungovať,
musím sa postaviť minulosti čelom.
Lebo bol vo mne hnev.
Nehneval som sa na ňu, len som cítil hnev.
A spoznala to. Videla to.
Tak ako to napraviť?
Musel som sa vrátiť do minulosti,
do času, keď trauma vznikla, spracovať to
a potom sa pohnúť vpred.
Terapiu podstupujem už vyše štyroch rokov,
päť rokov...
a teraz je to pre mňa o prevencii.
Nemusíte s nimi hovoriť každý deň,
no hlavne mať niekoho,
kto nás povedie a pomôže poradiť si, keď cítime v živote bolesť.
Ako sa z toho dostať
a aké nástroje máme v daný deň k dispozícii, aby sme zaistili,
že sa to nenabalí ako snehová guľa.
Vždy som chcel vyskúšať terapiu EMDR.
Je to jedna z možností rôznych spôsobov liečby,
s ktorými som chcel experimentovať.
A nikdy by som nebol voči tomu otvorený, keby som nepracoval na terapii
tak ako za ostatné roky.
EMDR je pomerne nová forma terapie traumy.
PSYCHOTERAPEUTKA
Podstatou je, že pri traume ľudí vieme o tom, čo sa človeku stalo,
keď ku nám príde.
Nepozrieme sa len na symptómy, ale uvažujeme:
„Aké udalosti v živote tieto symptómy zapríčinili?“
Patrí to medzi veľmi dôležité spôsoby terapie.
EMDR znamená desenzitizáciu a spracovanie pomocou očných pohybov.
Pre EMDR je špecifické poskytovanie dvojstrannej stimulácie tým,
že osoba pohybuje očami
alebo ich tľapkáme či sa potľapkávajú oni sami.
EMDR spočíva
v spárovaní kognitívnych spomienok na traumu
so silnou spomienkou na pocit bezpečia.
Aby človek mohol na traumatickú udalosť myslieť bez emočnej tiesne...
ODBORNÍK NA TRAUMU
...ktorá sa s ňou spája.
Človek musí myslieť na zlé veci
a súčasne robiť isté opakované, rytmické činnosti.
Až sa napokon pre danú spomienku vytvorí nová súvislosť.
- Zdravím, Sanja. - Dobrý.
Ako sa máte?
Dobre. Výborne.
Aký máte pocit z toho, že dnes sa zameriame na ďalšiu spomienku?
Poďme na to. Kde začneme?
Povedali ste, že máte štyri či päť spomienok,
ktoré vás stále znepokojujú.
A myslím, že... Prvá je z príletu do Anglicka.
Väčšinu života som mal obavy,
bol som napätý a podráždený, keď som mal priletieť do Británie,
vždy keď som letel do Londýna.
A... nikdy som nechápal prečo.
Uvedomoval som si to. Nie ako tínedžer,
ale keď som začal s terapiou, uvedomil som si to.
„Prečo sa cítim tak nepríjemne?“
A, žiaľ, pre mňa je Londýn spúšťačom.
Pre to, čo sa stalo mojej mame, čo som zažil a videl.
Bolo to ojedinelé
alebo je to zakaždým rovnako?
Je to zakaždým.
Spomínate si, kedy sa to stalo prvý raz?
Nie, na prvý raz si nepamätám. Spomínam si len...
na pocit, takmer úzkosť,
otupný, prázdny pocit...
takmer nervozitu z...
Je to strach?
Všetko je napäté.
V tej chvíli, keď sa objavia tieto telesné prejavy,
aké negatívne myšlienky máte o sebe?
Pocit, že ma prenasledujú,
a pocit bezmocnosti.
A vedomie, že s tým nič nemôžem spraviť.
Niet úniku.
Niet z toho cesty von.
Takže sa cítite bezmocne.
- Áno. - Som bezmocný.
Keď si spomeniete na ten okamih a pomyslíte si: „Som bezmocný,“
čo by ste si radšej o sebe mysleli teraz?
Nie som bezmocný...
Je to len krátky okamih.
A keď vediete úprimný život, niet sa čoho báť.
Niet sa čím trápiť.
Všimnite si, aké emócie sa vynárajú.
Ten pocit bol smútok.
A kde v tele ho cítite?
Tu.
Dobre. Spracujeme to tak ako minule.
Prekrížime si ruky.
Vráťte sa k tej spomienke, k negatívnym myšlienkam.
Som bezmocný, A vnímajte, kde v tele máte tie pocity.
Všímajte si, čo sa vynára.
Začalo sa to v puberte.
Prvý raz, keď som odišiel z Británie,
aby som unikol pred tými následkami po maminej smrti,
som išiel do Afriky.
Bol som tam asi dva týždne.
A bola to úžasná liečba.
Cítil som sa taký slobodný.
Nikdy som nezažil taký únik pred realitou.
A keď som sa potom vrátil do Británie
a desilo ma vedomie, čo ma čaká a že predtým neuniknem.
Čo ste si všimli?
Len to, ako...
asi to je tá trauma,
že tie pocity a spomienky na minulosť sú tak hlboko prepojené so súčasnosťou.
Dobre, pokračujte.
Len dovoľte, aby sa tie myšlienky a pocity vynorili.
Iné spomienky.
Všetko je to dobré.
Vracia sa to k starému...
Trauma je z veľkej časti podmienená...
geograficky.
Dobre, pokračujte.
Len si to všímajte.
Je to príjemné... Neviem, či je to úmysel,
ale akoby som si prečisťoval hlavu.
Vždy, keď sa niečo vynorí... šup...
skončil som s tým. Šup.
Výborne. To je cieľom.
Vráťme sa na začiatok.
Ste v lietadle,
prvé spomienky, zapínanie pásu.
Spomeňte si na to a uvidíme, čo sa vynorí teraz.
Pokoj a sila.
Sila vďaka pokoju.
Hoci sa terapia EMDR odporúča
po závažných traumatických zážitkoch,
po udalostiach ako tsunami či vojnových zážitkoch,
väčšinou liečime dospelých,
ktorí majú spomienky na ťažké detstvo, zážitky z detstva
či iné životné udalosti, ktoré správne nespracovali.
Aj keď je váš pacient 50-ročný človek, liečite dieťa.
Najväčšie poučenie v živote je,
že občas sa musíte vrátiť
a čeliť nepríjemným situáciám
a dokázať ich spracovať, aby ste sa mohli vyliečiť.
Mňa terapia naučila, ako si so všetkým poradiť.
Preto som teraz tu. Preto je tu teraz moja manželka.
Ten pocit uviaznutia v rodine je...
Nebola možnosť odísť.
Aj keď som sa rozhodol, že s rodinou odídeme,
tvrdili, že nemôžem.
Vravel som: „Ako ďaleko to musí zájsť, kým mi to dovolíte?“
Chcela si siahnuť na život.
Nemalo to tam zájsť.
Či niečo ľutujem?
Áno. Najviac ľutujem, že som sa nepostavil skôr
v mojom vzťahu s manželkou a neozval sa voči rasizmu.
História sa opakovala.
Moju mamu dohnali k smrti, keď bola vo vzťahu
s niekým, kto nebol beloch.
A čo sa stalo teraz?
História sa opakuje.
Neprestali by, kým by nezomrela.
Spustilo to možnosť...
že prídem o ďalšiu ženu vo svojom živote.
Ten... ten zoznam je stále dlhší.
A všetko sa to vracia k rovnakým ľuďom, k rovnakému modelu biznisu a priemyslu.
Keď som bol mladší, otec nám s Williamom vravieval:
„Tak som to mal ja a tak to budeme mať aj vy.“
Nedáva to zmysel.
Len preto, že ste trpeli vy, nemusia trpieť aj vaše deti.
Vlastne práve naopak.
Ak ste trpeli, spravte všetko pre to,
nech ste zažili akékoľvek negatívne skúsenosti,
aby ich nemuseli zažiť aj vaše deti.
Rozhodli sme sa dať duševné zdravie na prvé miesto.
To robíme a v tom budeme pokračovať.
Nie je hlavné prerušiť ten kruh?
Uistiť sa, že história sa nebude opakovať?
Aby ste bolesť a utrpenie, ktoré ste zažili, neprenášali ďalej.
Deti prežívajú traumatické udalosti inak ako dospelí.
Je to ako búrka.
Dospelí sú silné stromy s hlbokými koreňmi...
DETSKÝ PSYCHIATER
...a trauma zasiahne len vetvy.
Netvrdím, že to nie je problém. Je.
Ale dokážu ho prekonať. Budú mať isté ťažkosti a podobne.
Ale dieťa je len ako malý krík. Nie je silné.
A keď nezasiahneme, keď vyrastú, tie korene
neustoja žiadnu búrku.
Aj jemný vánok
im v budúcnosti ublíži.
Preto je dôležitejšie zamerať sa najmä na traumu u detí,
lebo šanca na vyliečenie a zotavenie je veľká.
SAMOS, GRÉCKO
Ahoj, Fawzi.
Iste.
- Práve si vstal? - Áno.
Keď sme sem prišli, tam sme vyšli na breh.
A ty kde?
My sme nevyšli tam.
My sme prišli spoza hory a vyšli na breh na pláži.
Po troch hodinách sa Gréci začali na nás sťažovať,
prišli policajti a vzali nás.
Raz nám na mori došiel benzín a museli sme sa vrátiť.
Cez more ste sa skúsili dostať dva razy?
Nie, tri razy.
Chápeš? Keď inému dieťaťu čosi nepôjde,
keď sa grécky chlapec čohosi bojí,
môžeš mu pomôcť.
Povieš mu: „Volám sa Fawzi a som zo Sýrie.
Prežil som vojnu a preplavil sa cez more
na tretí pokus pri nebezpečnej plavbe na malom člne.“
Nikdy nezabúdaj na jedno. Vy, čo ste sa preplavili cez more, ste hrdinovia.
A to je veľmi dôležité.
A dnes to zistíme.
LESBOS, GRÉCKO OKTÓBER 2015
V roku 2015 som bol svedkom najväčšej utečeneckej krízy v dejinách.
Z dvoch člnov bolo 30, z 30 sa stalo 100.
Prišlo takmer štvrť milióna ľudí.
A bol som takmer jediný lekár na pláži.
Oživoval som...
Všetci sa na mňa pozerali, lebo som lekár,
a hovorili: „Kde ste? Potvrďte úmrtie.“
Stačilo. Nenoste ďalších.
- Dobre. - Uctime si ho.
Koniec.
Myslím, že 21 oživovaní bolo úspešných, šesť nie.
...desať, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19...
…21, 22, 23, 24, 25…
Áno, áno.
Trauma postihuje nielen telo,
lekára nepotrebuje len telo.
Trpí aj myseľ a potrebuje, aby ju niekto liečil.
Trvalo nám 21 dní,
než sme s mojou krásnou a úžasnou manželkou
Mariou, vytvorili Humanity Crew.
A odvtedy to robíme.
Zameriavame sa na psychickú cestu,
aby sme ich životy opäť naviedli na cestu duše a mysle, kde boli predtým.
Rozdám tieto karty s obrazmi.
Vyberte si kartu podľa pocitu, ktorý vo vás vyvoláva.
Kartu, ktorá vo vás vyvolá spomienku na niečo dobré.
Spomeňte si na veci z tej chvíle, na zvuky a vône,
na spomienky a mená. Čokoľvek.
Položte kartu pred seba.
Vezmite si papier.
Nalepte ju, kam chcete.
A okolo nej nakreslite to,
čo sa vám s tými spomienkami spája.
Čo ste si vybrali? Čo ste nakreslili? Povedzte nám to. Kto začne?
Keď som chodil do škôlky,
chodievali sme do zábavného parku.
Dali nám džús a sušienky.
Fíha!
Fawzi?
Spomínam si, ako som v Sýrii hral šach s bratrancami, tetami a mamou,
smiali sme sa a boli šťastní.
Odlišuje nás to dobré a zlé, nie?
Je v nás radosť a aj smútok.
A musíme ich ovládať.
Musíme smútok vykopnúť a nechať si šťastie.
Správne.
A aby sme ho vykopli, musíme o ňom hovoriť.
Je ako žeravé uhlíky v našom vnútri a nevieme, ako ich uhasiť.
Musíme ich dostať von, úplne všetky, až kým sa ich nezbavíme.
Tak ich môžeme uhasiť vodou.
Vyberte si kartu, ktorá vám pripomenie zlé veci, čo sa vám v živote stali.
Veci, čo vám ublížili, smutné a hrozné veci.
Veci, ktoré chceme uhasiť.
Keď niekto zbadá kartu,
ktorá mu pripomenie, všetko zlé, čím si musel prejsť.
Pozri sa na tú kresbu, Fawzi,
potom si predstav svoje telo a povedz nám, ako sa cítiš.
Bol som smutný, keď som v Sýrii videl lietadlá bombardovať Idlib.
Raz nám zhodená bomba... rozbila okno.
Počkaj a zhlboka sa nadýchni.
Je to pre teba tá najťažšia spomienka?
Najťažší bol ten posledný výbuch.
Výbuchy sa ozývali každú polhodinu a zomrelo veľa ľudí.
Aj niekto, koho si poznal?
Môj brat zomrel na ihrisku, ktoré zasiahla bomba.
Zomrela aj moja teta.
Nech je Alah k nim milosrdný.
O čom sa najviac bojíš hovoriť?
Najviac sa bojím hovoriť o bratovej smrti.
Chceš sa o tom porozprávať neskôr?
Nebudem vedieť o tom hovoriť, lebo začnem plakať.
To vôbec nevadí.
Plakal som, keď si nám hovoril svoj príbeh.
Zdá sa, že aj vy budete plakať.
Plač nám nijako neublíži.
Porozprávame sa zajtra.
Výborne.
Neboj sa, drahý Fawzi.
Yalla, Aboud, ste hrdinovia.
Nezabúdaj, že oni majú bezpečné miesto a máme ho aj my.
Čaká nás dlhý deň a aj iné povinnosti,
takže to musíme spracovať.
Ako sa teraz cítiš?
Čo teraz cítiš vo svojom vnútri?
Možno by sme mali prestať pracovať.
Vieš, že nemôžeme.
Nemôžeme prestať s touto prácou, Essam.
Ak to neurobíme my, tak kto iní?
Predstavil si si, že títo chlapci majú v živote bezpečné miesto?
Máme ho aj my.
Snažím sa nájsť to svoje.
Pri deťoch máme obrovskú šancu
nielen to vymazať či zmeniť,
ale aj premeniť.
Kam si sadneme?
Tam, kde včera.
Chceš sedieť tam?
Tu.
Dobre, vnímaš ma?
Áno.
Alebo len tak trochu?
Nie.
Bojíš sa?
Ani nie.
Bojíš sa, že budeme hovoriť o niečom, čo ťa desí?
Nerád hovorím len o bombardovaní.
A práve preto to musíme prekonať. Máš v sebe veľmi veľa šťastia.
Stále sa usmievaš, preto dokážeme prekonať všetko.
Nech sa páči.
Nechcel si hovoriť o bratovi,
keď sme hovorili o bombardovaní, že?
Lebo sa toho príbehu bojím.
Aký je to príbeh? Čo si z toho pamätáš?
Ten príbeh ma desí, lebo keď zabili môjho brata,
nevidel som mu hlavu.
Roztrhalo ho na kúsky.
Išiel si tam, kde sa to stalo? Bol si s ním na ihrisku?
Nie.
Keď ho zasiahla bomba, jeho kamaráti nám to prišli povedať.
Bežal som tam, ale nevidel som jeho telo. Nič z neho nezostalo.
Aký hlboký cítiš smútok od jedna po desať, ak desať znamená najviac?
Sedem z desiatich.
Ak chcete niekomu pomôcť prekonať traumu,
musíte urobiť všetko pre to,
aby ste zasiahli čo najbližšie k miestu traumy
a času, keď sa stala.
No i tak nie je koniec.
Pri Fawzim hovoríme najviac o tom, čo sa stalo v Sýrii.
Využívame karty a predstavivosť,
aby sa k tým spomienkam vrátil
a potom ich prenesieme na bezpečné miesto, kde sa cíti pokojne.
Ešte raz sa nadýchni a pozri sa.
Pekne zhlboka sa nadýchni.
Existuje nejaká scéna či obraz, o ktorom si hovoríš, že by si ho najradšej nevidel?
Snažím sa na brata zabudnúť, ale nemôžem.
Čo tým myslíš tým: „Snažím sa na brata zabudnúť“?
Keď poviem: „Snažím sa na brata zabudnúť,“
je to preto, lebo keď naňho myslím, tak plačem a som smutný.
Môžeme odložiť ten obrázok? Budem plakať.
Čo?
Budem plakať.
A prečo nie?
Čo si cítil, keď si po bombardovaní
prišiel s mamou na ihrisko?
Ja? Akoby sa mi zastavilo srdce.
Mama plakala, až úplne stuhla a nemohla pohnúť nohami.
Neboj sa hovoriť či plakať.
V tebe prebieha vojna.
Vojna medzi dobrými a zlými spomienkami.
O tom, kým bude Fawzi na budúci rok,
o desať či 20 rokov,
rozhodne víťaz toho boja.
Preto, aby si vyhral,
musíš proti nim bojovať.
Áno.
Chceš vyskúšať niečo zábavné?
Áno.
Toto si ty. Nie, naozaj, takto ťa ja vidím.
Chcem, aby si nakreslil alebo vymaľoval hrdinu,
ktorý je Fawzi.
Lebo Fawzi je hrdina.
Si silnejší než Superman a Spiderman.
Si Super Fawzi.
Super Fawzi sa neoblieka ako ostatní.
Čo myslíš, aké prednosti robia z teba hrdinu?
Pre mňa je zdrojom sily len moja odvaha.
Moja myseľ a myšlienky.
Je to jednoduchá prevencia.
Prevencia je ľahšia ako následná liečba.
Budem ho volať Super Fawzi.
Super Fawzi.
Musíte byť na správnom mieste
a využiť tento traumatický zážitok
a premeniť ho na čosi dobré.
Voláme to „Zlatá hodinka“.
Chcem zo seba dostať pocity.
Ešte čo chcem dostať von?
Chcem dostať hnev zo seba von.
Fawzi so súrodencami a priateľmi sú hrdinovia.
Naozaj si myslím, že sú to hrdinovia.
Našou povinnosťou je pomôcť im spracovať traumu,
nájsť dobré spomienky
a oživiť ich.
Preklad titulkov: Monika Sitarčíková