For meg er det å være deprimert
som å være i den mørkeste, kaldeste
delen av havet med 45 kilos vekter rundt anklene.
Og jeg prøver hele tiden å svømme opp,
ikke sant, men jeg bare fortsetter å synke.
Synker dypere og dypere.
I panikk.
Ikke sant…
Og med panikken følger frustrasjon og sinne.
Aggresjon.
Alle følelsene jeg prøver å undertrykke,
kommer til overflaten når jeg blir dratt ned.
Ikke sant? Og…
Det føles bare kaldt, mørkt og ensomt, ikke sant?
Og det fortærer deg på et øyeblikk,
helt til du finner ut hvordan du kommer deg løs fra lenkene
og sakte svømmer opp og føler at trykket letter,
og at du kan hive etter pusten.
Det ville alltid komme og gå. Jeg hadde det på college.
Men jeg fortalte alltid meg selv at jeg overreagerte.
Jeg fant alltid en unnskyldning til å feie det under teppet.
Jeg vokste opp i Compton i California.
Vi hadde ikke så mye,
men foreldrene mine var mine største beskyttere og tilhengere.
Jeg har sett moren min miste alle brødrene sine på grunn av gjengvold.
Jeg har sett venner og familiemedlemmer miste livet i ung alder.
Jeg husker at en bil kjørte sakte forbi,
og jeg måtte gjemme meg bak en bil fordi de skjøt.
Det påvirker meg fortsatt. Når en bil kjører sakte forbi meg,
nøler jeg, og liksom: "Hvem… Hvem er det?"
Du vet, det krevde sitt.
Så det motiverte meg til å løpe mot noe som gjorde at jeg kunne slippe unna.
Og det var alltid basketball.
Å, DeRozan!
Det lot meg føle at jeg var borte fra alt, og lot meg føle meg som meg selv.
For en avslutning!
Jeg pleide alltid å la det gi meg fred,
men jeg tok aldri opp det som virkelig foregikk der og da.
Med det niende valget i NBA-draften i 2009 velger Toronto Raptors
DeMar DeRozan fra University of Southern California.
Screen av Biyombo. DeRozan skyter og treffer!
Fører ballen. Han dunket den hardt!
DeRozan med en dunk!
En rå dunk!
Det er sånn en all-star ser ut, folkens.
Når du ser på deg selv nå, er du en all-star, og du vinner.
Du er på TV og får masse oppmerksomhet, og så slår det deg plutselig.
Jeg undertrykket så mye smerte opp gjennom årene,
og de mørke tankene mine ville dukke opp stadig oftere.
Før skjedde det nå og da, men nå skjedde det annenhver dag.
Og annenhver dag ble til en uke i strekk.
Det begynte å skje så ofte at jeg bare måtte bryte sammen og snakke om det.
DEPRESJONEN HAR TATT OVER…
Jeg tvitret om det.
I det lille øyeblikket følte jeg at jeg fikk lettet samvittigheten.
Jeg gikk og la meg, og så våknet jeg til…
DEMAR DEROZAN AVSLØRER SIN KAMP MED DEPRESJON
Da måtte jeg snakke om det.
DISKUTERER DEPRESJONEN
Jeg vet at mange ikke vil snakke om det.
Idrettsutøvere snakker aldri om det, men du gjorde det.
SLITER MED DEPRESJON
-Flere spillere delte sine problemer. -Er depresjon i NBA vanligere enn vi tror?
Psykisk helse i NBA. Hva bør ligaen gjøre?
DEROZAN ÅPNER SEG OM DEPRESJONEN
Jeg vil snakke om artikkelen i The Players' Tribune…
ALLE SLITER MED NOE
…hvor Kevin Love deler at han sliter med angst og panikkanfall.
Han sa at DeMar DeRozan…
LOVE, DEROZAN ÅPNER SEG
-…åpnet døren for ham. -DeMar, ja.
DEMAR DEROZANS TWEET FÅR STØTTE
Det at DeMar DeRozan valgte å dele at han sliter med depresjon,
har forvandlet både NBA og alle andre profesjonelle sporter…
NBA-KOMMISSÆR
…siden det gjorde spillerne komfortable med å snakke om viktige temaer.
NBA vurderer visstnok…
DER DET UTROLIGE SKJER
…å gjøre om på tiltakene for psykisk helse i 2019-2020-sesongen.
Ifølge The Athletic vil ligaen innføre nye tiltak for psykisk helse
som alle de 30 lagene må følge.
Vi innser ikke at når vi fortaper oss i å spille,
så undertrykker vi det som foregår i samfunnet.
Du vet, og… Jeg var nesten 30 år før jeg innså det.
De profesjonelle idrettsutøverne sliter med akkurat det samme
som alle andre gjør, men i tillegg er de berømte…
LAGETS PSYKOTERAPEUT
…og har god økonomi,
og alt det andre som er en del av det å være en stor idrettsutøver.
Men verden ser ikke slik på det.
Verden ser på det som: "Du er berømt.
Du er rik. Problemene dine må være betydningsløse."
Men det er ikke sant. Menneskets tilværelse gjelder fortsatt.
"Å gå til terapeut eller jobbe med min psykiske velvære viser at jeg er sårbar."
Profesjonelle idrettsutøvere tenker:
"Motstanderne vil merke seg den sårbarheten.
De som avgjør om jeg får ny kontrakt, kan merke seg den sårbarheten."
Spesielt det afroamerikanske fellesskapet vil ikke ha outsidere.
Fellesskapet vårt har i lang tid følt at outsidere ikke vil hjelpe oss.
Så hold det inni deg. Ikke fortell det til noen.
Vi vil ikke engang snakke noe særlig om det med familien.
Vi sier: "Den gutten har slitt. Han har slitt i årevis."
Det er problemer med psykisk helse og velvære som ikke blir holdt i sjakk.
Jeg var hovedtrener for Toronto i sju år,
og jeg tror jeg har kjent DeMar siden hans andre år i NBA,
kanskje hans tredje, og jeg har sett ham vokse.
Brenda, barna og jeg var i LA. Jeg var trener i all-star-kampen.
HOVEDTRENER
Da jeg våknet, så jeg at han hadde tvitret at han slet med depresjon.
Jeg ble sjokkert, for du hadde aldri gjettet det.
Da vi hørte at han slet, følte vi at vi hadde sviktet ham.
Vi følte vi ikke hadde et nært nok forhold til at han kunne fortelle oss det.
DWANES KONE
Så jeg tenkte: "Huff, vi stilte ikke opp for ham."
Jeg vil også si, Brenda,
at man føler at man trenger å skjule det for å greie å håndtere det.
-Akkurat. -Og en del av det…
Personen sier: "Jeg skal ikke ha dette problemet.
Jeg bør ikke fortelle folk om det."
Men jeg er stolt av ham for at han gjorde det greit å snakke om det.
Da innså jeg at jeg vet hva jeg ikke vet,
og at jeg ikke er kvalifisert til å ta meg av den delen av en ung manns liv.
Kom igjen, DJ!
Så da jeg fikk jobben i Detroit,
ba jeg med en gang om at vi skulle ansette en som dr. Yeager.
En profesjonell som kan ta seg av slikt.
Fortell meg hvordan du har det mentalt.
Hvordan kom du tilbake fra skaden som du slet med…
De første ordene du sier til en person, er avgjørende.
Mange folk er pop-terapeuter eller pop-psykologer.
"Jeg tror ungen sliter med angst, og kanskje også depresjon."
Vent nå litt.
Hva er forskjellen mellom depresjon og tristhet?
Folk vet ikke svaret.
Så hva er forskjellen mellom angst og å være nervøs?
Folk vet ikke svaret.
Så vi trenger ikke en klinisk beskrivelse. Og jeg tror det er viktig for spillerne.
Min beste beskrivelse av min versjon av terapi,
er at det bare er en samtale.
Ingen har noe imot en samtale.
-Hva syns du om det vi gjorde i morges? -Flott. Dere gjorde en god jobb.
-Ja? -Ja.
Corey har vært utrolig.
Da han kom til oss i fjor…
SPILLER
…var det en stor lettelse. Man kunne se at spillerne ble mer åpne med ham.
En sympatisk fyr som ser ut som deg, og som kan snakke om hva som helst.
Deler jeg problemene mine med deg, vet jeg at du ikke kan løse dem.
-Ja. -Men det letter…
-Det fjerner mye stress. -…på trykket.
Det er det som gjør ham unik.
Han vil ikke at du skal gi ham noe, men han vil at du skal få alt.
Han vil at du skal bli den beste versjonen av deg selv.
De siste tre årene har vært…
Jeg vil si at de har vært de tre tyngste årene jeg har opplevd i livet mitt.
Stressfaktorene er enorme.
Når alt går flott på banen, så er livet flott.
Men når du spiller dårligere,
eller når du blir påvirket av ting du ikke kan styre, så blir du rystet.
Det er NBA, så alle ser på deg hele tiden.
LANGSTONS KONE
Vi har sosiale medier, så det finnes alltid en tweet, et bilde på Instagram.
Du vet, det er et rykte om at noen blir byttet bort
eller kastet ut av laget.
Foreldrene begynner å bli gamle. Han er far nå. Det er alltid press.
Da DeMar sa at han var deprimert, ble hele NBA-verdenen rystet.
De fleste visste ikke hva de skulle tro. Betyr det at han er pysete?
Betyr det at han er tøff fordi han delte det?
Hvordan skal jeg finne ut hva dette betyr for oss videre?
Klar? Smil?
Vi drar.
Vi snakker om psykisk helse når det har nådd et krisenivå.
Vi bør innse at det er mye mektigere å finne ut av det nå,
sånn at når du nærmer deg en krise, så er du forberedt og klar.
Siste nytt denne søndagen.
KOBE BRYANT DØDE I HELIKOPTERULYKKE
Fem ganger NBA-mester og tidligere MVP Kobe Bryant
døde i en helikopterulykke i Los Angeles tidligere i ettermiddag.
Vi har akkurat fått nyheten.
Kobe Bryant var et av ofrene om bord i helikopteret.
BRYANT DØDE I ULYKKE
Laget som vinner ballen,
Toronto i dette tilfellet, skal la tiden på skuddklokken løpe ut
på grunn av tallet 24, til ære for Kobe Bryant.
Jeg måtte spille den dagen,
og det var den tyngste kampen jeg noensinne har spilt.
Fy søren…
Jeg mener, ord…
Ord kan ikke beskrive det.
Kobes dødsfall påvirket alle, men spesielt de som spiller i NBA.
For ofte lener vi oss vekk fra sorg og savn, siden vi ikke vet hva vi skal gjøre.
Så det er min oppgave å lene meg mot det,
og gi den støtten hver enkelt person trenger.
HYLLEST: PISTONS MED NR. 8 OG 24 PÅ DRAKTENE
Når vi hedrer livet til Kobe Bryant…
Jeg vil bare prate litt
om hvordan det går med dere, og hva dere føler om ting.
Sorgen er unik for hver enkelt person.
Min sorg er annerledes, og ser annerledes ut, enn deres sorg.
Akkurat.
Jeg spør ofte: Hva er den riktige måten å sørge på?
Alle måter er riktige.
-Alle. Ja. -Det er min måte å sørge på.
Ja. Jeg tror det betyr mye at man bare kan snakke om det.
Etter at det kanskje hadde gått et par timer,
innså jeg at jeg fortsatt satt på det samme stedet.
Jeg hadde ikke rørt meg. En du spilte mot, en du kjente i oppveksten, et idol…
Det påvirker deg veldig.
Det er som et åpent sår som du ikke kan få lukket.
ASSISTENTTRENER
Da jeg hørte om det, sa jeg liksom: "Kobe kan ikke dø. Hva mener du?"
-Akkurat. -Ja.
-Det er tungt. -Ja.
Det er greia med å være uovervinnelig.
-Liksom… -Ja.
-Han er større enn livet. -Ja.
-Kobe er ikke borte. -Akkurat.
Da jeg fikk sjansen til å spille mot Kobe, tenkte jeg: "Ok, dette er ekte."
Han er liksom idolet mitt.
-Han er liksom en legende. -Ja.
Vi spilte en stund, og plutselig markerer jeg ham.
Jeg bare: "Fy søren. Jeg markerer Kobe."
Jeg vet at kompisene ser på hjemme.
-Alle ser på. -Ligaen ser på.
-Og kompisene. -Ja.
De bare: "Det er over hvis du ikke stopper ham.
Vi vil gjøre narr av deg hjemme." Og…
Han signerte skoene mine etter kampen, og han sa: "Fortsett slik, kompis."
-Du vil alltid ha de minnene. -Ja.
Ingen kan ta dem fra deg. Deuce vil sitte ved siden av deg
når han er 12 eller 14 år, og si: "Pappa, spilte du mot Kobe?"
-Ja. -Du får fortelle de historiene.
-Det blir kult. -Ja, det er kult.
Jeg tar et steg tilbake som en forelder, som en far,
og det får meg til å verdsette sønnen min enda mer.
-Ja. -Det er ikke sikkert man er her i morgen.
Det fikk meg til å innse at dette er mye større enn bare ballen.
Ballen vil slutte å sprette.
Altfor ofte tar vi oss ikke god nok tid til å forstå hverandre.
Og jeg tror at denne jobben gir meg muligheten til å ta meg god tid.
Å reise med laget og være med spillerne
gir meg muligheten til å ha intime samtaler med dem,
og til å bygge tillit.
For å lykkes, tror jeg at jeg jevnt og trutt må fortsette
å ha disse ekstremt viktige samtalene
om å skape god psykisk helse.
Men først må vi ha et godt forhold.
Jeg var 17 da jeg dro til Syracuse University.
Jeg var veldig engstelig, men jeg gledet meg også veldig.
Jeg visste det var et godt valg på den tiden.
Det første året på Syracuse var veldig fint.
Venner, hobbyer, gode karakterer, interessante timer.
Jeg ble medlem av alt man kan tenke seg.
Men sommeren 2016
hadde jeg akkurat kommet hjem etter å ha studert i utlandet,
da faren min døde av hjerteinfarkt.
Da de sa det, trodde jeg ikke på det.
Jeg ble bare katatonisk, og snakket ikke egentlig med noen.
Men i min egen verden, min egen paranoia, trodde jeg ikke på det.
Jeg trodde det var en spøk.
Det er tid for begravelsen, og jeg tror ikke på det som skjer.
Jeg føler at alle gjør narr av meg.
At alle er med på det. Hva enn det er, så er alle med på det,
og jeg står utenfor fordi dette skjer med meg.
Jeg følte at det var noe annet som skjedde før pappas dødsfall,
og jeg tror at pappas dødsfall
på en måte gjorde at alt plutselig ble forverret.
Jeg begynte å isolere meg, og jeg snakket ikke med noen.
Det var rundt den tiden at jeg hadde begynt å høre en stemme.
Og…
…jeg tror den er ekte.
Stemmen forteller meg tankene mine.
Alle usikkerhetene mine.
Den kommenterer alt jeg gjør, alt jeg tenker.
Og jeg tror at folk samarbeider med stemmen for å ydmyke meg.
Det skjer et sammenbrudd mellom virkeligheten og tankene.
Det gjør det vanskelig å skille mellom virkeligheten og paranoiaen min.
Før alt dette var Ambar så intelligent, så årvåken.
Da vi kom til dette landet for at hun skulle komme inn på universitetet,
kom professoren bort til meg og sa: "Denne jenta er utrolig."
AMBARS MOR
Da faren hennes døde brått,
forandret alt seg.
Hun kom hjem på ferie, og hun bodde her i huset mitt,
og hun var ugjenkjennelig.
Jeg trengte hjelp.
Jeg trodde ikke på at noen ønsket å hjelpe meg.
Jeg følte at alle var ute etter meg.
Jeg husker at jeg var i huset den dagen, og bare:
"Jeg må dra. Jeg må dra. Jeg må forlate dette stedet."
Jeg takler ikke beskjedene jeg får i underbevisstheten.
Jeg takler ikke tenkingen. At jeg hele tiden hører en stemme,
eller at den kommenterer alt jeg gjør.
Jeg takler det ikke. Jeg ønsker… Jeg ønsker å dø.
Moren min ringte etter ambulanse, og jeg ble lagt inn på sykehus.
Hun ville ikke at jeg skulle røre henne.
Jeg ville gi henne en klem og si: "Ambar, jeg er her for deg."
Jeg ble diagnostisert med schizofreni.
De svartmalte situasjonen for meg,
og sa at hun ikke kunne bli uteksaminert,
at statistikken viste at barn
på den alderen ikke blir uteksaminert og ikke kan få seg jobb
fordi de ikke kan konsentrere seg, og at de går fra jobb til jobb.
De kan ikke ha et normalt liv.
Og de begår som regel selvmord
tidlig.
Det var det legen fortalte meg.
Det at diagnosen schizofreni blir lagt frem som om det er din undergang,
må ta slutt.
TANKELEDER, HELBREDELSE AV PSYKISK LIDELSE
Det er ikke sant. Det er klinisk mytologi.
Det kommer så mange negative beskjeder fra det psykiske helsesystemet og kulturen
om hva det betyr å være en som er diagnostisert med schizofreni.
Det er fortsatt så mye vi ikke vet.
Noen argumenterer for at det er en nevrobiologisk hjernelidelse.
Noen argumenterer for at det er en genetisk arvelig tilstand.
Det usikre kortet er hvordan traumer utløser schizofrenien.
Men foran oss står det åpenbart et menneske som lider.
Og å behandle folk med verdighet,
og vise dem dyp omtanke og respekt, er det første vi bør gjøre.
Mens jeg var lagt inn, møtte jeg et team av psykiatere,
terapeuter, sykepleiere.
Symptomene begynner vanligvis å dukke opp hos ungdommer i alderen 16-30 år.
Vi har et samarbeid mellom psykiateren, som medisinerer, og klinikeren, meg.
AMBARS TERAPEUT
I tillegg har vi en sykepleier og en utdanningsspesialist. Vi sier:
"La oss finne ut av det. Er skole viktig, finner vi ut hvordan du kan gå på skole
og bo hjemme mens du venner deg til opplevelsen og det som foregår."
I løpet av det første halvåret opplevde hun mange symptomer.
Hun kom inn og hadde time med meg,
og så fortalte jeg moren: "Hei, vi er veldig bekymret.
Hun sa hun ikke har planer om å gjøre noe.
Hun sier hun ikke vil skade seg selv, men vi er bekymret."
Jeg vil bare få fred.
Og selve kjernen av lidelsen min forhindrer meg fra det.
Jeg kan ikke… Jeg kan ikke få fred når jeg har en stemme som følger meg.
Stemmen ble stadig sterkere.
Det var lyder overalt.
Hvordan i helvete skal jeg noensinne føle meg ok?
Jeg skjønner det ikke.
Jeg hadde det fryktelig hos moren min.
Hun kunne ikke håndtere en schizofren pasient.
Jeg klandrer henne ikke, men jeg er deprimert som faen.
Jeg vet ikke hvilken dag det er, og jeg sover mesteparten av dagen.
Jeg ble på en måte manisk og prøvde å begå selvmord den dagen.
Jeg var opprørt over at det ikke funket, at ingenting…
At jeg fortsatt måtte våkne opp til dette. At jeg måtte våkne opp til den stemmen.
Personlig føltes det som…
Unnskyld. Som om jeg ikke gjorde jobben min. Jeg visste ikke mine arme råd.
Det tok en stund før jeg følte at Angela var på min side,
for jeg følte at alle var på stemmens side, ikke sant?
Stemmen vil at jeg skal bli ydmyket,
vil at jeg skal være nedfor, og vil at jeg skal føle meg angrepet.
Det var etter den andre innleggelsen
at jeg bestemte meg. "Ok, jeg er faktisk schizofren.
Jeg skal faktisk la dem prøve å hjelpe meg."
Men det tok veldig lang tid før jeg godtok diagnosen min.
Noe jeg fortsatt sliter med, er at det ikke finnes noe "der".
Det er ikke et annet sted jeg trenger å være, og ikke noe jeg trenger å gjøre.
Dette er livet mitt.
Jeg ringte moren min gråtende en dag.
Jeg sa: "Mamma, dette er den siste gangen. Den siste gangen. Jeg skal bli bedre.
Jeg er…
Jeg er ferdig."
Vi feiret livet ditt.
At
du var i live.
Det året vi tok det bildet, følte jeg…
Jeg hadde jobbet hardt for å kunne smile slik.
Etter at hun avla løftet,
greide vi å få Ambar til å følge programmet
ved å fokusere på hva som er viktig for en ungdom.
Det er å føle seg "normal", hva enn det betyr for den personen.
Det er å studere.
Det er forhold. Det er å ha en jobb og føle seg produktiv.
Å sette seg et mål man prøver å nå.
Hvordan jeg takler symptomene de neste årene,
er avgjørende for om jeg må inn og ut av psykiatriske klinikker resten av livet,
eller om jeg kan leve et normalt og vellykket liv,
slik mange andre schizofrene gjør.
Jeg har alltid ønsket å være selvstendig.
Dette er den første flyttedagen.
-Er det det? -Ja.
-Tok du med alt dette i dag? -Ja. Det var skikkelig tungt.
Det er uvirkelig. Mitt eget rom og sted. Det er et stort steg for en voksen jente.
Det er litt kaotisk i det hjørnet.
Jeg har masse klær på senga, så jeg beklager det.
Men her har vi det.
I begynnelsen var jeg…
Jeg var så sint.
Jeg var rasende.
I min kultur…
…bor mor og datter sammen…
-For alltid. -For alltid.
Ha tillit til meg. Bare… Bare forstå hvor mye jeg liksom
trenger den selvstendigheten.
Det gjør meg veldig stolt.
Og det vet du at det gjør.
Takk.
Ambar har fortsatt selvmordstanker med jevne mellomrom.
Hun har ikke planer om å begå selvmord, men tanken er der:
"Å, kanskje det hadde vært lettere om jeg ikke våknet denne morgenen."
Det er ting som utløser det, og jeg vil ha dårlige dager
hvor jeg tenker: "Denne dagen sugde. Jeg vil gråte i dag."
Det betyr ikke at jeg må på akuttmottaket.
Schizofreni låter veldig skummelt, men se på Ambar.
Hun har heltidsjobb og jobber med masteren.
Hun vil studere for alltid.
Det er… Det er det som er schizofreni.
ESSAYER OM
Som regel gir ikke tankene mine mening.
Men når jeg skriver dem ned, tenker jeg: "Ok, det ga mer mening."
Jeg har oppdaget at jeg ikke en dag plutselig blir frisk.
Det er en lang og tung reise.
Fred er å akseptere at jeg kommer til å ha denne lidelsen hver dag.
Jeg er ikke i en kamp med den. Jeg bare går ved siden av den.
Det er mulig å ha et meningsfullt liv
etter at man ble diagnostisert med en alvorlig psykisk lidelse.
Jeg ble diagnostisert med schizofreni da jeg var tenåring,
og jeg ble frisk og tok doktorgrad i klinisk psykologi.
Det å kunne stå opp og dra på jobb er en sterk medisin.
Det å kunne spise lunsj med en venn er en sterk personlig medisin.
Personlige medisiner er tingene vi gjør for å være friske.
Jeg ønsket å finne ut mer om hva som foregikk,
og hvorfor nervesystemet mitt reagerte som det gjorde.
Så for fire år siden, først etter at du møtte Meg…
-Ja. -…begynte du denne prosessen
med å finne ut av det.
-Du hadde ikke prøvd før? -Nei.
Og jeg innså fort at hvis dette forholdet skulle fungere,
så måtte jeg bearbeide fortiden min.
For det var sinne der.
Det var ikke sinne på henne. Det var bare sinne.
Og hun innså det. Hun så det.
Hvordan fikser jeg dette?
Jeg måtte tenke på fortiden,
tenke på traumet, ta tak i det, bearbeide det, og så gå videre.
Etter å ha gått i terapi i over fire år, fem år nå,
så handler det om forhindring.
Vi må ikke snakke med terapeuten hver dag, men det er godt å ha en som kan lede oss,
som kan gjøre oss klar over når vi kan føle den smerten igjen,
hvordan vi kommer oss gjennom det og hvilke hjelpemidler vi har til rådighet
for å sørge for at det ikke blir til noe større.
EMDR-terapi er noe jeg alltid hadde ønsket å prøve.
Det var en av flere typer helbredende eller legende behandlinger
som jeg var villig til å eksperimentere med.
Jeg var åpen for dette fordi jeg la ned så mye arbeid i terapien
opp gjennom årene.
EMDR er en relativt ny form for traumeinformert terapi.
PSYKOTERAPEUT & EMDR-SPESIALIST
"Traumeinformert" betyr at vi vet hva som skjedde med personen som kommer til oss.
Vi ser ikke bare på symptomene, men tenker:
"Hvilke hendelser i livet kan ha ført til disse symptomene?"
Det er en av disse terapiene med store bokstaver.
EMDR står for Eye Movement Desensitization Reprocessing.
Og det som er unikt ved EMDR, er at vi tar i bruk tosidig stimulering,
enten ved å få personen til å bevege på øynene,
eller ved å klappe på dem, eller ved at de klapper på seg selv.
Det EMDR-terapien gjør, er at den slår sammen minnet om traumet
med et sterkt minne om å være trygg.
Du skal kunne tenke på den traumatiske opplevelsen uten den emosjonelle uroen…
AKADEMI FOR BARNDOMSTRAUMER
…som er forbundet med den. Personen tenker på den fæle opplevelsen
samtidig som de lager repeterende og rytmiske mønstre.
Til slutt vil det minnet gi nye assosiasjoner.
-Hei, Sanja. -Å, hallo.
Hvordan går det?
Jeg har det bra. Flott.
Hva tenker du om at vi skal jobbe med et nytt minne i dag?
Vi gjør det. Hvor vil du begynne?
Du sa at du kanskje har fire-fem minner som fortsatt gjør deg litt opprørt.
Jeg lurte på… Det første var at du fløy til Storbritannia.
Mesteparten av livet mitt har jeg følt meg bekymret, engstelig,
litt anspent og nervøs når jeg flyr tilbake til Storbritannia,
når jeg flyr tilbake til London. Og… jeg skjønte aldri hvorfor.
Jeg var ikke klar over det da jeg var yngre,
men gjennom terapien ble jeg klar over det.
"Hvorfor føler jeg meg så ukomfortabel?"
Uheldigvis vekker London et vondt minne for meg.
På grunn av det som skjedde med mamma, og det jeg opplevde der.
Var det en spesiell reise, eller skjer det hver gang? Er det alltid likt?
Det skjer hver gang.
Husker du den første gangen det skjedde?
Nei, jeg husker ikke den første gangen. Jeg husker bare
at jeg nærmest følte angst,
som en hul, tom følelse
av nervøsitet, av…
Er det frykt?
Alt føles anspent.
Og da du begynte å kjenne de følelsene i kroppen,
hvilken negativ tanke hadde du om deg selv?
At jeg følte meg jaget
og hjelpeløs. Og at jeg vet at jeg ikke kan gjøre noe med det.
Jeg kan ikke flykte.
Det er ingen utvei.
La oss si: "Jeg er hjelpeløs."
-Ja. -"Jeg er hjelpeløs."
Du tenker på det øyeblikket, og du tenker "jeg er hjelpeløs",
men hva vil du heller tro om deg selv?
Jeg er ikke hjelpeløs. Det er…
Det er bare et kort øyeblikk.
Og jeg lever et oppriktig liv, så det er ingenting å være redd for.
-Det er ingenting å bekymre seg for. -Legg merke til hva du føler nå.
Jeg merket at jeg følte meg trist.
Ok. Og hvor på kroppen merker du det?
Her.
Ok. Så vi behandler dette på samme måte som forrige gang.
Vi legger armene i kors.
Gå tilbake til det bildet, de negative tankene.
"Jeg er hjelpeløs." Legg merke til hvor i kroppen du føler det.
Bare legg merke til hva som dukker opp.
Det begynte i tenårene.
En av de første gangene jeg forlot Storbritannia
for å slippe unna alle ettervirkningene av at moren min døde,
var da jeg dro til Afrika.
Jeg tror jeg var der i minst to uker, og det var så helbredende.
Jeg følte meg så fri.
Det var en virkelighetsflukt jeg aldri hadde opplevd før.
Og å så dra tilbake til Storbritannia
og vite hva som ville vente meg,
og vite hva jeg ikke kunne slippe unna, var skummelt.
Hva la du merke til der?
Vel, bare hvordan, og dette er vel traumet,
de følelsene og det øyeblikket fra fortiden
er så sterkt knyttet til nåtiden.
Ok, følg den tanken.
Bare godta alle tanker, følelser eller fornemmelser som dukker opp.
Andre minner. Samme hva som dukker opp, så er det bra.
Alt handler om… Alt handler egentlig om det gamle…
Traumet er i aller høyeste grad
geografisk.
Ok, følg den tanken.
Bare legg merke til det.
Det som er veldig fint… Jeg vet ikke om dette er hensikten,
men det renser liksom harddisken min.
Hver gang noe dukker opp…
Ferdig med det.
Flott. Ja, det er også målet. Flott.
Så la oss gå tilbake til begynnelsen.
Du sitter i et fly. Det første bildet hvor du har på deg setebelte.
Bare tenk på det og se hva som dukker opp nå.
Ro og styrke. Styrke på grunn av roen.
Selv om EMDR blir anbefalt for traumer med stor T,
store hendelser som tsunamier eller krigstraumer,
så behandler vi som regel
voksne som har minner om negative erfaringer fra barndommen,
eller livserfaringer som ikke ble lagret riktig.
Så man behandler et barn selv om det sitter en 50-åring der.
En av mitt livs største leksjoner
er at man av og til må dra tilbake og ta tak i ukomfortable situasjoner,
og bearbeide dem for å kunne bli frisk.
Terapien har gjort meg i stand til å kunne takle hva som helst.
Det er derfor jeg er her nå. Det er derfor kona mi er her nå.
Følelsen av å være fanget i familien…
Å dra var ikke et alternativ.
Da jeg til slutt tok den beslutningen for familien min,
sa de fortsatt at jeg ikke kunne gjøre det.
Jeg bare: "Hvor ille må det bli før jeg får lov til å gjøre det?"
Hun hadde tenkt til å begå selvmord.
Det skal ikke trenge å gå så langt.
Angrer jeg på noe?
Ja. Jeg angrer mest på at jeg ikke tok sterkere avstand
mot folks rasisme tidligere i forholdet med kona mi.
Historien gjentok seg.
Moren min døde fordi hun ble jaget mens hun var i et forhold
med en som ikke var hvit.
Og se hva som har skjedd nå.
Snakk om at historien gjentar seg. De vil ikke slutte før hun dør.
Det vekket vonde minner da jeg tenkte…
…at jeg kunne miste nok en kvinne i livet mitt.
Liksom… Listen blir lengre.
Det er på grunn av de samme folkene og forretningsmodellene, og samme industri.
Da jeg var yngre, pleide faren min å si til både William og meg:
"Det var sånn for meg, så det vil bli sånn for dere."
Det gir ikke mening.
At du led, betyr ikke at barna dine må lide.
Tvert imot, faktisk.
Hvis du led, må du gjøre alt du kan for å sørge for
at de negative opplevelsene du hadde, ikke vil skje med barna dine.
Vi valgte å sette vår psykiske helse først.
Det er det vi gjør, og det er det vi vil fortsette å gjøre.
Handler ikke dette om å bryte en ond sirkel?
Handler ikke dette om å sørge for at historien ikke gjentar seg?
At du ikke gir videre den smerten og lidelsen du selv har opplevd?
Traumatiske hendelser er annerledes for barn enn for voksne.
Se for deg en storm.
De voksne er sterke trær med gode røtter…
MEDGRUNNLEGGER
…så traumet treffer bare grenene. Det er fortsatt et stort problem,
men de kan overvinne det, selv om de vil ha problemer og så videre.
Men et barn er en liten busk. Den er ikke sterk.
Griper vi ikke inn, vil ikke røttene kunne takle noen slags storm når de blir voksne.
Selv en lett bris vil skade dem i fremtiden.
Så det er viktigere å fokusere på barnas traumer først,
siden de har et enormt potensial til helbredelse og bedring.
HELLAS
Fawzi. Hei, Fawzi.
Greit.
-Hva? Våknet du akkurat? -Ja.
Da vi først kom hit, gikk vi i land der borte.
Og hvor gikk du i land?
Jeg gikk ikke i land her.
Jeg kom fra bak det fjellet, og vi gikk i land ved den stranden.
Tre timer senere begynte grekerne å ringe og klage over oss,
så politiet kom og tok oss.
En gang gikk vi tomme for drivstoff midt ute på havet, men vi greide å dra tilbake.
Prøvde dere å dra over havet én eller to ganger?
Nei, tre ganger.
Skjønner du? Hvis det er en unge som er dårlig på noe,
hvis en gresk gutt er redd for noe,
så kan du hjelpe ham.
Bare si: "Jeg heter Fawzi, og jeg er fra Syria.
Jeg overlevde en krig og greide å krysse havet
på tredje forsøk etter en farlig reise på en liten båt."
Dere må aldri glemme dette. Dere er heltene som krysset havet.
Dette er veldig viktig.
Så i dag skal vi finne det.
LESVOS, HELLAS OKTOBER 2015
I 2015 så jeg en av historiens verste flyktningkriser.
To eller tre båter ble til 30, og 30 ble til 100.
Nesten en kvart million mennesker ankom.
Jeg er omtrent den eneste legen på stranden.
Jeg utfører HLR, og folk… Alle vender seg til meg, til legen,
og tenker: "Hvor er du? Bekreft dødsfallet."
Det var det. Kan ikke hjelpe flere.
-Ok. -Gi ham litt respekt.
Det var det.
Jeg tror jeg utførte 21 vellykkede HLR. Seks personer døde.
…ti, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19…
…21, 22, 23, 24, 25…
Ja, ja.
Det er ikke bare kroppen som lider av traumer og trenger kirurg.
Sinnet er også på en reise, og det trenger også å få behandling.
Så etter 21 dager
valgte jeg og min vakre og utrolige kone Maria å starte Humanity Crew.
Og siden er det dette vi har gjort.
Vi fokuserer på den psykologiske reisen,
så disse menneskene igjen kan få kontakt med sjelen og sinnet som de etterlot.
Jeg skal legge frem noen kort med bilder.
Du velger det kortet du vil ha, velger det umiddelbart.
Det kortet som fikk deg til å huske noe fint som skjedde med deg.
Husk alt rundt deg i det øyeblikket, som lyder og lukter,
minner, navn.
Hva som helst.
Ok, vi legger kortene foran oss.
Ta ett ark hver. Fest kortet hvor dere vil på arket.
Rundt kortet skal dere begynner å tegne
ting som dere føler at gjør minnet komplett.
Hva valgte dere? Hva tegnet dere? Fortell oss om det. Hvem vil begynne?
Da jeg gikk i barnehagen,
pleide de å ta oss med til fornøyelsesparken.
De ga oss juice og kjeks.
Jøss!
Fawzi?
Jeg husker at jeg spilte sjakk i Syria med mine søskenbarn og tanter, og min mor,
og at jeg lo og var lykkelig.
Det som gjør oss forskjellige, er at vi har gode og vonde minner.
Vi har glede inni oss, og vi har også sorg.
Og vi må styre de følelsene.
Vi må sparke ut sorgen og beholde lykken.
Stemmer.
For å sparke den ut, må vi snakke om den.
Det er som om vi har glør inni oss som vi ikke vet hvordan vi skal slukke.
Vi må få ut alle glørne, helt til de er helt ute.
Så kan vi helle kaldt vann på dem.
Dere kan se at vi legger ut kort som vil minne dere om vanskelige ting
som skjedde i livene deres.
Ting som gjorde vondt, ting som er triste og fryktelige.
Ting vi ønsker å slukke.
Så når du ser et kort som minner deg
om alle de vanskelige tingene du har opplevd…
Fawzi, ta en titt på tegningen,
se for deg kroppen din og fortell oss hvordan du føler deg.
Jeg følte meg trist da jeg var i Syria og så flyene som bombet Idlib.
En gang bombet et fly… Det fikk vinduene våre til å falle ut.
Stopp og trekk pusten dypt.
Er dette det tyngste minnet du husker?
Det aller tyngste skjedde under den siste eksplosjonen.
Mange folk døde i bombeangrepene som fant sted hver halvtime.
Hvem kjente du som døde?
Broren min døde da de slapp bomber på lekeplassen.
Og tanten min døde også.
Allah miskunne seg over henne.
Hva er det Fawzi er mest redd for å snakke om?
Det jeg er redd for å snakke om, er situasjonen da broren min døde.
Skal vi snakke sammen alene senere?
Jeg kommer ikke til å greie å snakke, for jeg vil bare begynne å gråte.
Det er ikke noe galt i det.
Jeg gråt da du fortalte oss historien din.
Jeg føler at du er på gråten.
Det skjer ikke noe med oss hvis vi gråter.
Vi kan snakke om det i morgen.
Perfekt.
Kjære Fawzi, ikke vær redd.
Yalla. Aboud, du er en helt.
Ikke glem at vi, i likhet med dem, har et sted hvor vi føler oss trygge.
Vi har en lang dag foran oss, og vi har også mye annet vi må gjøre,
så det er veldig viktig at vi fordøyer det.
Hva er det du føler nå?
Hva er det du føler dypt inni deg?
Kanskje vi bør slutte å jobbe.
Du vet at vi ikke kan slutte.
Essam, vi vet at vi ikke kan slutte med dette.
Hvis vi ikke gjør dette, hvem vil da gjøre det?
Tror du at disse guttene har steder i livet hvor de kan føle seg trygge?
Vi har også det.
Jeg prøver å finne mitt eget sted.
Hvis vi ser på barna, har vi en stor mulighet
til ikke bare å lette smerten og sette den i nye rammer,
men også til å forvandle den.
-Hvor skal vi sitte? -Samme sted som i går.
Vil du sitte her?
Her.
Ok, er du med meg?
Ja.
Eller er du litt med meg?
Nei.
Er du redd?
Ikke så veldig.
Er du redd for at vi skal snakke om noe du frykter å snakke om?
Det eneste jeg ikke liker å snakke om, er bombingen.
Det er derfor vi må overvinne det. Du har massevis av lykke.
Du smiler alltid, så vi kan overvinne alt.
Vær så god.
Du ville ikke snakke om broren din
da vi snakket om at dere ble bombet, ikke sant?
Fordi jeg er redd for den historien.
Hva er historien? Hva husker du fra det?
Jeg er livredd for den historien fordi da broren min ble drept,
så jeg ikke hodet hans.
Han ble sprengt i fillebiter.
Gikk du bort dit? Var du sammen med ham på lekeplassen?
Nei.
Da han ble sprengt, fikk vi vite det av vennene hans som spilte sammen med ham.
Så jeg løp bort til ham, men jeg så ikke liket. Det var ingenting igjen av ham.
Hvis null er minst trist og ti er mest trist, hvor trist er du?
Sju av ti. Sju.
Hvis du vil hjelpe noen med å komme seg etter et traume,
må du gjøre alt du kan
for å være nærmest mulig stedet hvor traumet fant sted,
og hjelpe personen så fort som mulig. Kan du ikke det, er det likevel ikke over.
Fawzi snakker mest om tingene som skjedde i Syria.
Ved hjelp av kort og fantasi drar han tilbake til de øyeblikkene,
og da kan han også være på et trygt sted hvor han føler seg rolig.
En gang til. Trekk pusten og se på det.
Trekk pusten dypt og godt.
Er det et sted eller et bilde som du prøver å fortelle deg selv at du aldri så?
Jeg prøver å glemme broren min, men jeg greier det ikke.
Hva mener du når du sier: "Jeg prøver å ikke huske broren min"?
Jeg sier at jeg prøver å ikke huske broren min
fordi jeg gråter og blir trist når jeg husker ham.
Kan vi ta vekk bildet? Jeg begynner snart å gråte.
Hva?
Nå begynner jeg snart å gråte.
Hvorfor ikke?
Hva så du på lekeplassen da du dro dit med moren din etter bombingen?
Jeg? Inni meg føltes det som om hjertet mitt stoppet.
Moren min gråt og ble lamslått, og greide ikke å flytte på beina.
Ikke vær redd for å snakke eller gråte.
Det er en krig inni deg.
Det er en krig mellom de gode og de vonde minnene.
Det som vil avgjøre hvem Fawzi vil være neste år,
eller om ti eller tjue år,
er hvem som vinner kampen.
Så for at du skal vinne,
må du kjempe mot dem.
Stemmer.
Vil du prøve å gjøre noe spennende?
Ja.
Dette er deg. Nei, helt sant. Det er sånn jeg ser deg.
Jeg vil at du skal fargelegge denne helten
som heter Fawzi.
For Fawzi er en helt.
Du er sterkere enn Supermann og Spider-Man.
Du er Super-Fawzi.
Super-Fawzi kler seg ikke som alle andre.
Hvilke egenskaper tror du det er som gjør deg til en helt?
For meg er motet det eneste som gir meg makt.
Hjernen min og tankene mine.
Forhindring er en veldig enkel handling.
Det er mye lettere å forhindre enn å behandle senere.
Jeg skal kalle ham Super-Fawzi.
Super-Fawzi.
Du må bare være på rett sted,
og forvandle den traumatiske opplevelsen til noe godt.
Vi kaller det "Den gylne timen".
Jeg vil få frem følelsene som er dypt inni oss.
Hva annet skal jeg få ut?
Jeg vil få ut alt sinnet inni meg.
Fawzi og søsknene og vennene hans er helter.
Jeg mener virkelig at de er helter.
Så plikten vår er å hjelpe dem med å bearbeide traumet,
prøve å finne de gode minnene, og få dem til å huske dem.
Tekst: Espen Stokka