Kad esmu depresijā…
man ir sajūta, ka esmu tumšākajā, aukstākajā…
okeāna daļā ar 50 kg svaru bumbām pie potītēm.
Un es nemitīgi cenšos peldēt augšup…
bet… turpinu slīdēt lejup.
Lejup - dziļāk un dziļāk.
Esmu panikā.
Saprotiet…
Un līdz ar paniku parādās frustrācija, dusmas.
Agresija.
Visas tās emocijas, kuras es apspiežu,
izlaužas uz āru,
kad… mani velk lejup.
Saprotat? Un…
Ir sajūta, ka esmu aukstumā, tumsā un viens pats.
Un… tas ļoti ātri mani nomoka,
līdz es izdomāju, kā no tām ķēdēm atbrīvoties,
un lēnām peldu augšup, un jūtu, ka spiediens atslābst,
un varu ievilkt gaisu.
Tas vienmēr uznāk un pāriet. Tā bija jau tad, kad mācījos koledžā,
bet es vienmēr sev teicu,
ka es pārspīlēju.
Es vienmēr atradu kādu attaisnojumu vai ko citu,
lai to varētu paslaucīt zem tepiķa.
DEMARS
Es uzaugu Komptonā, Kalifornijā.
Mums daudz nekā nebija,
bet vecāki bija mani lielākie aizstāvji un atbalstītāji.
Esmu redzējis, kā mamma zaudē visus brāļus bandu vardarbības dēļ.
Esmu redzējis, kā draugi un ģimenes locekļi
iet bojā jaunībā.
Atceros reizi, kad pie manis lēnām piebrauca mašīna
un man bija jānoliecas, jāpaslēpjas aiz mašīnas, jo viņi šāva.
Vēl līdz šai dienai,
kad lēnām piebrauc mašīna…
es neesmu drošs: "Kas tur ir?"
Tas nepalika bez sekām.
Un tas mani mudināja tiekties uz kaut ko…
kur es varēju patverties.
Un tas vienmēr bija basketbols.
Derozens!
Tur es jutos,
ka esmu no visa prom, un varēju justies kā es pats.
Izcilas beigas!
Es to vienmēr izmantoju kā miera ostu,
bet es nemēģināju risināt tā brīža reālās problēmas.
Kā devīto numuru 2009. gada NBA draftā
Toronto Raptors izvēlas
Demaru Derozenu no Dienvidkalifornijas Universitātes.
Piespēlē Bijombo. Derozens met un iemet!
Uzņem. Tas tik bija metiens!
Derozens ar iemetienu no augšas!
Varens iemetiens!
Tāds, draugi, izskatās zvaigžņu komandas spēlētājs.
Es kļuvu labāks, piedalījos visu zvaigžņu spēlēs, uzvarēju.
Mani rādīja pa televizoru, pievērsa tik lielu uzmanību,
līdz tā visa bija par daudz.
Gadu gaitā es biju apspiedis tik daudz sāpju.
Tā tumsa, kurā es biju, atgriezās arvien biežāk.
Nevis šad un tad, bet ik pēc pāris dienām.
Tad ik pēc pāris dienām un uz nedēļu.
Tas notika tik bieži, ka man bija vienkārši jāsalūst un jāsāk to risināt.
DEMARS DEROZENS ŠĪ DEPRESIJA MANI UZVEIC…
Es ierakstīju to tvītu.
Tobrīd man likās, ka noveļu no pleciem smagumu.
Tad es aizgāju gulēt, bet, kad pamodos…
DEMARS DEROZENS ATKLĀJ SAVU CĪŅU AR DEPRESIJU
Pēc tam es biju spiests to risināt.
RUNĀ PAR DEPRESIJU, GRŪTĪBĀM: "VISI ESAM CILVĒKI"
Es zinu, ka daudziem cilvēkiem ir kauns par to runāt.
Sportisti nekad par to nerunā. Bet tu pateici.
STĀSTA PAR CĪŅU AR DEPRESIJU, TRAUKSMI
NBA spēlētāji ir atklājuši, ka viņiem ir garīgās veselības problēmas.
Vai depresija NBA ir izplatītāka, nekā domājam?
Garīgā veselība NBA. Kas līgai būtu jādara?
DEMARS DEROZENS NO RAPTORS STĀSTA PAR CĪŅU AR DEPRESIJU
Gribu parunāt par Kevina Lova rakstu platformā The Players' Tribune…
KATRS KAUT KO PIEDZĪVO
…kurā viņš godīgi stāsta par savu cīņu ar trauksmi un panikas lēkmēm.
Viņš ir labi pateicis, ka Demars Derozens…
KEVINS LOVS, DEMARS DEROZENS STĀSTA PAR GARĪGO VESELĪBU
-…ir atvēris viņam durvis. -Demars, jā.
DEMARA DEROZENA TVĪTS SATRICINA SOCIĀLOS MEDIJUS
Demars Derozens,
sākot publiski runāt par savu depresiju un trauksmi,
ir izraisījis milzu pārmaiņas
ne vien NBA, bet, domāju, visā profesionālajā sportā…
ĀDAMS SILVERS NBA PILNVAROTAIS
…jo tas ir ļāvis spēlētājiem bez kautrēšanās
runāt par kritiski svarīgiem jautājumiem.
Tiek ziņots, ka NBA gatavojas…
NBA KUR NOTIEK PĀRSTEIDZOŠAIS
…uzlabot savu garīgās veselības politiku 2019.-2020. gada sezonai.
Kā rakstīts Athletic,
drīz līga ieviesīs jaunus garīgās veselības pasākumus,
kas būs jāīsteno visām 30 komandām.
Mēs pat neaptveram, ka iegremdēšanās sportā
ir mūsu norobežošanās no tā, kas notiek sabiedrībā.
Un man vajadzēja nodzīvot -
velns! - gandrīz 30 gadus, līdz to sapratu.
Šie profesionālie sportisti piedzīvo tās pašas grūtības,
ko vienlaikus piedzīvo visi pārējie, bet viņiem klāt nāk slava…
DR. KORIJS JĒGERS DETROITAS PISTONS PSIHOTERAPEITS
…finansiālie panākumi
un viss pārējais, kas saistās ar izciliem sportistiem.
Bet pasaule to neredz.
Pasaule redz tā: "Ei, jums ir slava.
Jums ir nauda. Jums nekādu problēmu nevar būt."
Taču tā nav taisnība. Cilvēciskā eksistence attiecas arī uz viņiem.
"Tas, ka eju pie psihoterapeita vai uzlaboju garīgo labklājību,
norāda uz manu vājo vietu."
Profesionāli sportisti jūt:
"Mans pretinieks šo vājo vietu izmantos,
un varbūt tie cilvēki, kas lems par manu nākamo līgumu,
šo vājo vietu izmantos."
Un, runājot tieši par afroamerikāņu kopienu,
mēs negribam svešiniekus.
Tas norāda uz senu mūsu kopienas problēmu,
ka svešinieki mums nevar palīdzēt.
Tāpēc pagaidi! Nevienam to nestāsti!
Un patiesībā mēs par to negribam runāt pat savā ģimenes lokā.
Mēs sakām: "Tam puikam iet grūti. Iet grūti jau gadiem."
Tās ir garīgās veselības problēmas,
garīgās labklājības problēmas, kas nekontrolēti turpinās."
Es biju Toronto galvenais treneris septiņus gadus
un pazinu Demaru kopš, šķiet, viņa otrā vai trešā gada NBA.
Es vēroju, kā viņš aug.
Mēs ar ģimeni bijām Losandželosā. Biju visu zvaigžņu spēles treneris.
DVEINS KEISIJS DETROITAS PISTONS GALVENAIS TRENERIS
Man acis atvēra viņa tvīts par to, ka viņam ir grūtības
ar kādām situācijām, ar depresiju.
Tas mani šokēja, jo tas nebija redzams.
Un personiskā līmenī: kad uzzinājām, ka viņam ir grūtības,
bija sajūta, ka esam viņu pievīluši.
Bija sajūta, ka mūsu attiecības nav bijušas pietiekamas,
lai viņi bez kautrēšanās to varētu pateikt.
BRENDA KEISIJA DVEINA SIEVA
Un likās: "Mēs tiešām esam pieļāvuši kļūdu."
Bet es, Brenda, teiktu arī tā,
ka aizsardzības mehānisms, kas to piesedz, ir ļoti spēcīgs.
-Jā. -Un domāju - pie tā pieder tas,
ka cilvēks saka: "Man šādām grūtībām nevajadzētu būt.
Man nevajag citiem to stāstīt."
Bet es ļoti lepojos ar viņu par to,
ka viņš parādīja: par to runāt ir normāli.
Un tas man atklāja to, ka es zinu, ko es nezinu,
un man nav ne tādas izglītības, ne sagatavotības,
lai es iejauktos šajā jauno vīriešu dzīves teritorijā.
Aiziet, Dīdžej!
Tieši tāpēc, kad es sāku strādāt te, Detroitā,
viena no pirmajām lietām, ko es lūdzu, bija tas,
lai tiktu pieņemts tāds darbinieks kā Dr. Jēgers,
kas ar to spēj tikt galā profesionāli.
Pastāsti mazliet, kāds tev ir noskaņojums.
Kā tu atguvies no ievainojuma, kas neļāva tev…
Paši pirmie vārdi, ko tu cilvēkam pasaki,
ir izšķiroši svarīgi.
Daudzi cilvēki ir it kā psihoterapeiti vai it kā psihologi.
"Man liekas, ka tam puikam ir trauksme
un, jā, varbūt arī depresija."
Tā, pagaidi!
Pasaki man: kāda ir atšķirība starp depresiju un skumjām?
Cilvēki to nezina.
Un kāda ir atšķirība starp trauksmi un nervozitāti?
Cilvēki to nezina.
Tāpēc nevajag aizrauties ar klīniskiem terminiem.
Un domāju, ka spēlētājiem tas ir svarīgi.
Savu pieeju psihoterapijai es vislabāk varētu aprakstīt
kā vienkārši sarunu.
Pret sarunu nevienam iebildumu nav.
Nu, kā šorīt gāja?
Labi. Visi labi pastrādāja.
-Ja? -Jā.
Korijs ir vienreizīgs.
Kad viņš pirms gada ieradās…
LENGSTONS GELOVEJS DETROITAS PISTONS SPĒLĒTĀJS
…tas bija milzīgs atvieglojums, jo varēja redzēt,
ka puiši pret viņu ir atklāti.
Viņš izskatās kā mēs,
viņš spēj būt patīkams, spēj runāt par jebko.
Kad man ir problēmas un es nāku ar tevi parunāt, zinu, ka tu tās nevari atrisināt.
-Jā. -Bet tas mazina…
-Tas mazina stresu. -…spiedienu, ja?
Un tāpēc viņš ir īpašs:
viņš no mums neko negrib, bet grib visu mums.
Viņš grib, lai mēs būtu tik labi, cik vien iespējams.
Pēdējie trīs gadi ir bijuši…
es teiktu - trīs smagākie gadi manā mūžā.
Stresa faktori ir milzīgi.
Kad laukumā viss ir labi…
dzīve ir laba.
Bet, kad basketbolā ir kāds pavērsiens
vai kad mani ietekmē tas, ko es nevaru kontrolēt, tas satricina.
Tā ir NBA, tāpēc visi visu laiku skatās.
SABRINA GELOVEJA LENGSTONA SIEVA
Ir sociālie tīkli, tāpēc vienmēr ir kāds tvīts,
kāds instagrama foto.
Ir baumas, ka, ziniet, kādu aizmainīs,
kādu nomainīs pret labāku.
Viņa vecāki noveco. Viņš tagad ir tēvs.
Visu laiku ir spiediens.
Kad Demars pateica par savu depresiju, tas NBA pasauli satricināja.
Vairums puišu nesaprata, kā lai to uztver.
Vai viņš ir mīkstais?
Vai arī viņš ir spēcīgs, ka var to atklāti pateikt?
Kā lai es saprotu, ko tas nozīmē saistībā ar mūsu virzību uz priekšu?
Gatavs? Smaidi!
Aiziet!
Kad runājam par garīgo veselību,
mēs par to runājam tad, kad ir krīze.
Un domāju, ka daudz efektīvāk būtu, to saprotot,
tikt skaidrībā tagad,
lai tad, kad krīze tiešām tuvotos,
cilvēks būtu apmācīts, tai sagatavots un gatavs.
Jaunākās ziņas šajā svētdienā.
KOBE BRAIANTS MIRIS HELIKOPTERA AVĀRIJĀ 41 GADA VECUMĀ
Pieckārtējais NBA čempions, bijušais līgas vērtīgākais spēlētājs Kobe Braiants
šodien gājis bojā helikoptera avārijā Losandželosā.
Mēs saņemam jaunāko informāciju.
Kobe Braiants ir viens no vairākiem upuriem šajā helikopterā.
KOBE BRAIANTS GĀJIS BOJĀ AVĀRIJĀ
Viņi ir vienojušies, ka tie, kas pieskarsies strīda bumbai,
šajā gadījumā Toronto, neizdarīs metienu 24 sekundes,
tā godinot Kobi Braiantu, kas spēlēja ar 24. numuru.
Man todien bija jāspēlē,
un tā bija grūtākā spēle manā mūžā.
Ziniet…
Nu, vārdos…
Vārdos to nevar izteikt.
Kobes nāve ietekmēja visus,
bet jo īpaši NBA spēlētājus.
Pārāk bieži, kad piedzīvojam sēras un zaudējumu,
mēs cenšamies no tā norobežoties, jo nezinām, ko darīt.
Tāpēc mans uzdevums ir tam pievērsties
un sniegt tādu atbalstu, kāds katram ir vajadzīgs.
CIEŅAS PARĀDĪŠANA KOBEM BRAIANTAM
Godinot Kobes Braianta dzīvi…
Tāpēc es gribu īsi aprunāties
par to, kā jums iet, kā jūs par to jūtaties.
Ikkatrs cilvēks sēro citādi.
Tas, kā es to daru,
būs citādi un izskatīsies citādi, nekā to darīsiet jūs.
Jā.
Un es cilvēkiem vienmēr jautāju: ja katrs sēro atšķirīgi, kurš to dara pareizi?
Visi.
-Tā ir. Jā. -Tas ir mans. Tā ir mana versija.
Jā. Domāju, ka daudz nozīmē tas,
ka varam vienkārši to pārrunāt.
Kad… Man šķiet - bija pagājis pāris stundu…
kad attapos, ka es joprojām sēžu tajā pašā vietā.
Es nebiju izkustējies.
Cilvēks, pret kuru es biju spēlējis, puisis, kuru es pazinu uzaugot,
tāds elks kā…
Tas pamatīgi satricina.
Tā ir kā atvērta brūce, ko nevar sadziedēt.
DŽ. DJŪBOISS TRENERA PALĪGS - DETROITAS PISTONS
Kad es par to uzzināju, pirmais, ko teicu…
Mana reakcija bija gandrīz: "Kobe nevar nomirt. Ko tu runā?"
-Tā ir. -Jā.
-Tas ir smagi. -Jā.
Tā ir ar neuzveicamajiem.
-Ziniet… -Jā.
-Ei, viņš stāv visam pāri. Kā… -Jā.
-Kobe nav aizgājis. -Tā ir.
Kad radās iespēja spēlēt pret Kobi,
nodomāju: "Tā. Tagad būs pa īstam."
Jā. Viņš ir mans elks.
-Viņš ir leģenda. -Jā.
Bijām brīdi jau spēlējuši, kad pēkšņi man bija jāpiespēlē viņam.
Un es: "Velns!" Ziniet: "Es piespēlēju Kobem."
Zinu, ka visi mani puikas mājās skatās.
-Visi skatās. Jā. -Līga skatās.
-Un tavi puikas. -Jā, skatās.
Viņi saka: "Ja ļausi viņam iemest, ar tevi ir cauri.
Mēs tevi mājās izsmiesim."
Un…
Pēc spēles viņš parakstījās uz manām kurpēm.
Un teica: "Tā tik turpini, vecīt! Tā tik turpini!"
Tas nozīmē, ka tās tev paliks uz mūžu.
-Šīs atmiņas. -Jā.
Neviens tev tās neatņems.
Djūss sēdēs tev blakus,
kad viņam būs 12 vai 14, un teiks: "Tēt, tātad tu spēlēji pret Kobi?"
-Tā ir. Jā. -Varēsi to izstāstīt.
-Tas būs forši. Jā. -Jā, tiešām forši.
Pakāpjoties atpakaļ un paraugoties uz to kā tēvam,
tas man tagad liek vēl vairāk mīlēt savu mazo puiku.
-Jā. -Jo rītdienu neviens nav apsolījis.
Tas man ļāva ieraudzīt…
ka ir daudz kas vairāk nekā tikai bumba.
Šī bumba reiz beigs lēkāt.
Pārāk bieži mēs neatvēlam laiku tam, lai papūlētos cits citu saprast.
Un domāju, ka šis darbs ļauj man to darīt.
Ceļot kopā ar komandu, būt līdzās.
Tas man dod iespēju risināt personiskas sarunas
un radīt uzticamību.
Tātad, lai būtu rezultāts, manuprāt, ir nepagurstoši jāturpina tādā pašā garā
iesaistīties šajās ārkārtīgi svarīgajās sarunās
par garīgās veselības uzturēšanu.
Bet vispirms starp mums jābūt sapratnei.
AMBARA
Man bija 17, kad devos uz Sirakjūsas Universitāti.
Es biju ļoti uztraukusies, bet arī ļoti priecīga.
Es zināju, ka tolaik tā bija laba izvēle.
Pirmais gads Sirakjūsā bija labs.
Draugi, hobiji, labas atzīmes, interesantas nodarbības.
SIRAKJŪSAS UNIVERSITĀTE
Es iesaistījos visā, ko vien var iedomāties.
Bet 2016. gada vasarā
es tikko biju atgriezusies no studijām ārzemēs…
un no sirdslēkmes nomira mans tētis.
Kad man to pateica, es neticēju.
Un es biju… kā sastingusi. Ne ar vienu nerunāju.
Bet pati savā pasaulē, pati savā paranojā es tam neticēju.
Man likās, ka tas ir joks.
Pienāk bēres, bet es neticu tam, kas notiek,
jo man liekas, ka visi mani izjoko.
Ka visi tajā ir iesaistīti.
Lai kas tas būtu, visi tajā ir iesaistīti,
izņemot mani, jo tas notiek ar mani.
Sajūta, ka kaut kas ir citādi, man bija jau pirms tēta nāves,
un domāju, ka tēta nāve…
parāva visu uz priekšu.
Es sāku norobežoties. Sāku ne ar vienu nerunāt.
Un tas bija tieši tajā laikā, kad es biju sākusi dzirdēt balsi.
Un…
man likās, ka tā ir īsta.
Balss man stāstīja manas domas.
Visas manas šaubas.
Komentēja visu, ko darīju, visu, ko domāju.
Un man likās, ka cilvēki ar šo balsi sadarbojas,
lai mani pazemotu.
Ir tāda neatbilstība starp realitāti un domām.
Ir grūti nošķirt reālo dzīvi no manas paranojas.
Pirms tā visa…
Ambara bija tik gudra, tik modra.
Kad mēs atbraucām šurp, uz šo valsti, lai ietu skolā,
skolotāja pienāca pie manis un teica: "Šī meitene ir apbrīnojama."
ANNIJA MARTINESA AMBARAS MĀTE
Kad nomira viņas tēvs - ļoti pēkšņi -,
viss izmainījās.
Viņa brīvdienās atgriezās un palika te, manā mājā,
un viņu vairs nevarēja pazīt.
Man vajadzēja palīdzību.
Tolaik es neticēju, ka man kāds grib palīdzēt.
Man bija sajūta, ka visi tikai grib radīt man problēmas.
Es atceros to dienu. Es biju mājās un domāju:
"Man jāiet. Man jāiet. Man jāpamet šī vieta."
Es nevaru izturēt tos nemitīgos slēptos vēstījumus.
Es nevaru izturēt to domāšanu.
To pastāvīgo balsi sev galvā
un tos pastāvīgos komentārus par visu, ko daru.
Es nevaru to izturēt. Es gribu… nomirt.
Mamma izsauca ātro palīdzību, un mani aizveda uz slimnīcu.
Viņa negribēja, ka es viņai pieskaros.
Es gribēju viņu apskaut un teikt: "Ambara, esmu kopā ar tevi."
Tad man diagnosticēja šizofrēniju.
Viņi man uzbūra vissliktāko ainu,
ka viņa nebūs spējīga absolvēt universitāti,
ka saskaņā ar statistiku
bērni šajā vecumā neabsolvē un nevar dabūt darbu,
jo nespēj koncentrēties. Viņi staigā no viena darba uz otru.
Viņiem nevar būt normāla dzīve.
Un…
parasti viņi izdara pašnāvību
agri.
To man pateica ārsts.
Tam, ka diagnoze "šizofrēnija"
tiek pasniegta kā nolemtība,
ir jābeidzas.
DR. PATRĪCIJA DĪGENA
GARĪGĀS VESELĪBAS ATJAUNOŠANAS SPECIĀLISTE
Tā nav taisnība. Tā ir klīniskā mitoloģija.
Ir tik daudz negatīvu vēstījumu,
kas nāk no mūsu garīgās veselības sistēmas un kultūras,
par to, ko nozīmē būt ar diagnozi "šizofrēnija".
Mēs par to vēl ļoti daudz ko nezinām.
Daži apgalvo, ka tā ir neiroķīmiska smadzeņu slimība.
Daži apgalvo, ka tā tiek ģenētiski pārmantota.
Un to lielā mērā veicina trauma.
Bet nepārprotami ir tas, ka mūsu priekšā ir cilvēks, kurš cieš.
Un izturēties pret cilvēku ar cieņu
un izrādīt nopietnas, patiesas rūpes - tas ir pirmais, kas jādara.
Kad biju slimnīcā, es satiku daudzus psihiatrus,
psihoterapeitus, medicīnas māsas.
Šizofrēnijas simptomi parasti sāk izpausties
jaunībā - no 16 līdz 30 gadu vecumam.
Mēs izmantojam kopīgas lēmumu pieņemšanas metodi.
Tas nozīmē, ka psihiatrs ārstē ar zālēm, es esmu ārstējošā ārste.
ENDŽELA VOTERFOLA AMBARAS PSIHOTERAPEITE
Mums ir arī medicīnas māsa
un izglītības un nodarbinātības speciālists, kuri saka:
"Klau, pievienojies mūsu komandai! Tiksim skaidrībā!
Ja skola ir svarīga, izdomāsim, kā tu vari iet skolā
un dzīvot mājās, kamēr tu savā ziņā pielāgojies
savai pieredzei un tam, kas notiek."
Pirmajos sešos mēnešos viņai bija daudz simptomu.
Viņa bija atbraukusi pie manis uz seansu.
Pēc tam viņas mamma man teica: "Klau, mēs esam uztraukušās.
Viņa teica, ka viņai nav plāna.
Viņa teica, ka sev neko nenodarīs, bet mēs esam uztraukušās."
Es tikai gribu būt mierīga.
Un pati manas slimības būtība
to nepieļauj.
Es nevaru būt mierīga,
ja man visur seko balss.
Šī balss kļuva arvien skaļāka.
Visapkārt ir trokšņi,
un kā, pie velna, es vispār varu…
justies labi?
Es nesaprotu.
Man gāja briesmīgi, kad dzīvoju pie mammas.
Viņa nezināja, kā izturēties pret šizofrēnijas slimnieku,
tāpēc es viņu nevainoju, bet esmu nāvīgi nomākta.
Es dažreiz nezinu, kas tā par dienu.
Lielāko dienas daļu es noguļu.
Es kļuvu maniakāla un todien mēģināju izdarīt pašnāvību.
Es biju sarūgtināta, ka tas nebija izdevies, ka nekas…
Ka man joprojām vajadzēja ar to mosties,
ka man vajadzēja mosties ar šo balsi.
Man bija tāda sajūta…
piedodiet… ka es slikti daru savu darbu.
Es nezināju, ko darīt.
Pagāja labs laiks, lai Endžela… Līdz es sapratu, ka Endžela ir manā pusē,
jo man bija sajūta, ka visi ir tās balss pusē.
Šī balss grib, lai es būtu pazemota,
grib, lai es būtu nomākta un lai man būtu sajūta…
ka man uzbrūk.
Pēc otrās hospitalizācijas
es izšķīros: jā, es tiešām esmu šizofrēniska,
es ļaušu šiem cilvēkiem mēģināt man palīdzēt.
Bet pagāja ļoti ilgs laiks, līdz es pieņēmu savu diagnozi.
Man joprojām ir grūtības ar to, ka nav nekāda "tur".
Nav citas vietas, kur man jābūt
vai kas man jāgatavo, vai kur es būšu.
Šī ir mana dzīve.
Un vienu dienu es raudot zvanīju mammai.
Es teicu: "Mamm, šī ir pēdējā reize.
Mamm, šī ir pēdējā reize. Man kļūs labāk.
Man…
Man pietiek."
Mēs svinam tavu dzīvi.
To…
ka tu biji dzīva.
Togad, šajā fotogrāfijā, es jutos…
Bija ļoti jāsaņemas, lai tiktu līdz šim smaidam.
Pēc tam, kad viņa izteica to solījumu,
mēs spējām Ambarai palīdzēt pieturēties pie programmas tā,
ka ļoti koncentrējāmies uz to, kas jaunietei ir svarīgi.
Vienalga, kas tas ir, lai šis cilvēks justos "normāli".
Tā ir iešana uz skolu.
Tās ir attiecības. Darbs. Sajūta, ka esi produktīvs.
Mērķa izvirzīšana un cenšanās to sasniegt.
Tas, kā nākamajos gados es tikšu galā ar saviem simptomiem,
noteiks to, vai savu atlikušo dzīvi es ik pa laikam pavadīšu
psihiatriskās ārstniecības iestādē
vai arī spēšu dzīvot normāli un veiksmīgi,
tāpat kā daudzi citi, kuriem ir diagnosticēta šizofrēnija.
Es vienmēr esmu gribējusi būt patstāvīga.
Šī ir burtiski pirmā pārvākšanās diena.
-Tiešām? -Jā.
-To visu tu atvedi šodien? -Jā.
Tas bija traks darbs.
Sirreāli. Pašai sava istaba, sava telpa. Liels solis. Lielas meitenes pārcelšanās.
Šis stūris izskatās diezgan traki
un uz gultas man ir drēbju kaudze, tāpēc es atvainojos.
Bet tas izskatās tā.
Sākumā es…
Es biju tik dusmīga.
Es biju nikna.
Manā kultūrā…
mamma ar meitu dzīvo kopā vi…
-Mūžam. -Mūžam.
Tici man! Vienkārši…
Saproti, cik ļoti man…
šī patstāvība ir vajadzīga.
Es par to ļoti lepojos.
Tu zini, ka tā ir.
Paldies.
Ambarai joprojām regulāri uznāk pašnāvnieciskas domas.
Nav rīcības, nav plānu, nekā tāda, bet doma joprojām paliek:
"Varbūt būtu bijis vieglāk, ja es šorīt nebūtu pamodusies."
Ir noteikti izsaucēji, un man mēdz būt sliktas dienas,
kad domāju: "Šodiena bija stulba. Šodien gribas raudāt."
Tas nenozīmē, ka man jābrauc uz slimnīcu.
"Šizofrēnija" izklausās ļoti baisi. Bet paskatieties uz Ambaru!
Viņai ir pilnas slodzes darbs. Viņa studē maģistrantūrā.
Viņa studēs mūžam.
Tāda ir šizofrēnija.
ESEJAS PAR
Tam, kas notiek man galvā, lielākoties nav nekādas jēgas.
Bet, kad es apsēžos un to uzrakstu, redzu:
"Tā. Te jau parādās kaut kāda jēga."
Atveseļošanās, kā es tagad mācos, nav vienreizējs notikums.
Tas ir garš, ilgs un nogurdinošs ceļš.
"Miers" nozīmē pieņemt to, ka man tas būs katru dienu.
Nevis cīnoties ar to, bet sadzīvojot.
Ir iespējams dzīvot pilnvērtīgu un jēgpilnu dzīvi
pēc tam, kad ir diagnosticēta smaga garīgā slimība.
Man šizofrēnija tika diagnosticēta,
kad es vēl biju pusaudze,
un es turpināju atveseļoties
un ieguvu doktora grādu klīniskajā psiholoģijā.
Bet iespēja no rīta piecelties un iet uz darbu ir spēcīgas zāles.
Iespēja aiziet pusdienās kopā ar draugiem
ir spēcīgas personiskās zāles.
Personiskās zāles ir tas, ko mēs darām, lai justos labi.
Kur vien bija iespēja, es gribēju vairāk saprast, kas notiek
un kāpēc mana nervu sistēma reaģē tieši tā.
Tātad pirms četriem gadiem, tikai pēc tam, kad satiki Megu…
-Jā. -…tu sāki šo procesu -
mēģināji visu noskaidrot.
-Tu iepriekš to nebiji darījis? -Nē.
Un es ātri vien sapratu: lai šīs attiecības būtu veiksmīgas,
man būs jātiek skaidrībā ar pagātni.
Jo manī bija dusmas.
Un tās nebija dusmas uz viņu, bet vienkārši dusmas.
Un viņa to atpazina. Viņa to ieraudzīja.
Tātad - kā to izdarīt?
Man bija jāatgriežas pagātnē,
jāatgriežas traumas brīdī, jātiek ar to galā, tā jāpārstrādā…
HARIJS
…un tad jāvirzās uz priekšu.
Nu, kad esmu izmantojis psihoterapiju vairāk nekā četrus gadus,
piecus gadus…
man galvenais ir profilakse.
Tas nenozīmē, ka mums ar viņiem jārunā katru dienu,
bet ir vajadzīgs kāds, kas var mūs virzīt
un palīdzēt saprast mūsu dzīvi, kad mēs varbūt jūtam sāpes,
un kā no tā izkļūt,
un kādi līdzekļi mums ik dienas ir pieejami,
lai tas nekļūtu par kaut ko lielāku.
EMDR ir kas tāds, ko es vienmēr esmu gribējis izmēģināt.
Un tas ir viens no dažādajiem ārstēšanas jeb dziedināšanas veidiem,
ar kuriem biju gatavs paeksperimentēt.
Un es nebūtu tam gatavs, ja vairākus gadus nebūtu piestrādājis
un izmantojis psihoterapiju.
EMDR ir salīdzinoši jauna zināmo traumu terapijas metode.
SANJA OKLIJA PSIHOTERAPEITE, EMDR KONSULTANTE
"Zināmās traumas" nozīmē to, ka mēs zinām, kas ir noticis ar cilvēku,
kurš pie mums ir atnācis.
Mēs neskatāmies tikai uz simptomiem. Mēs domājam:
"Kādi dzīves notikumi šos simptomus varētu būt izraisījuši?"
Šī ir viena no lielo burtu terapijām.
EMDR nozīmē "desensibilizācija un traumu pārstrāde ar acu kustībām".
EMDR raksturīgi ir tas, ka tiek īstenota divpusēja stimulācija -
vai nu cilvēkam ir jākustina acis,
vai mēs veicam vieglus uzsitienus, vai viņi paši sev uzsit.
EMDR apvieno kognitīvās atmiņas par traumu
ar spēcīgām atmiņām par atrašanos drošībā.
Cilvēks grib būt spējīgs domāt par traumatisko notikumu
bez emocionālajām ciešanām…
DR. BRŪSS PERIJS CHILDTRAUMA ACADEMY PADOMES LOCEKLIS
…kas ar to saistās.
Šim cilvēkam liek domāt par slikto notikumu
un vienlaikus atkārtoti veikt noteiktas ritmiskas darbības.
Tādā veidā šai atmiņai tiek radīts jauns stāvoklis.
-Sveika, Sanja! -Sveiks!
Kā klājas?
Labi. Lieliski.
Ko tu saki par to, ka mēs šodien varētu pievērsties vēl vienām atmiņām?
Labi. Ar ko sāksim?
Tu teici, ka ir kādas četras piecas atmiņas,
kuras joprojām nedod mieru.
Un es iedomājos… Pirmās bija par lidošanu uz Apvienoto Karalisti.
Dzīves lielāko daļu esmu juties uztraukts, norūpējies,
mazliet saspringts un bažīgs vienmēr, kad esmu lidojis atpakaļ uz AK,
vienmēr, kad esmu atgriezies Londonā.
Un… es nevarēju saprast, kāpēc.
Es to apzinājos. Es to neapzinājos, kad biju jaunāks,
bet pēc tam, kad sāku terapiju, es to apzinājos.
Domāju: "Kāpēc man ir tik slikta sajūta?"
Un skaidrs - man Londona ir stresa izraisītājs. Diemžēl.
Tā dēļ, kas notika ar mammu, un tā dēļ, ko es piedzīvoju un redzēju.
Vai tas bija konkrēts brauciens,
vai tā notiek vienmēr? Vai vienmēr ir vienādi?
Tā notiek vienmēr.
Vai vari atcerēties pirmo reizi, kad tas notika?
Nē, es neatceros pirmo reizi.
Es tikai atceros to…
to sajūtu, gandrīz trauksmi.
Tādu nepiepildītu, tukšu sajūtu,
gandrīz nervozitāti…
Vai tās ir bailes?
Esmu viscaur sasprindzis.
Un tajā brīdī, kad sāk parādīties šīs fiziskās sajūtas,
kādas negatīvās domas tev ir par sevi?
Es jūtos vajāts
un bezpalīdzīgs.
Un… nezinu, vai to var mainīt.
Glābiņa nav.
No tā nav izejas.
Tad teiksim: "Esmu bezpalīdzīgs."
-Jā. -Esmu bezpalīdzīgs.
Kad tu domā par to brīdi, kad domāji: "Esmu bezpalīdzīgs," -
ko tu gribētu domāt par sevi tagad?
Es neesmu bezpalīdzīgs. Tas…
Tas ir tikai uz īsu brīdi.
Un es dzīvoju patiesi, tāpēc man nav, no kā baidīties.
Nav, par ko uztraukties.
Piefiksē, kādas emocijas parādās tagad!
Es izjutu skumjas.
Skaidrs. Un kur savā ķermenī tu tās pamani?
Šeit.
Skaidrs. Tad mēs darīsim tāpat kā pagājušajā reizē.
Sakrustosim rokas.
Atgriezies atpakaļ - pie tās ainas, pie negatīvajām domām.
Esmu bezpalīdzīgs. Un piefiksē, kur tu to jūti savā ķermenī.
Vienkārši piefiksē, kas parādās.
Tas sākās manos pusaudža gados.
Viena no pirmajām reizēm, kad pametu Apvienoto Karalisti,
lai tiktu prom no visa, kas saistījās ar mammas nāvi,
bija brauciens uz Āfriku.
Šķiet, es tur biju vismaz divas nedēļas.
Un tas bija tik dziedinoši!
Tas bija… Es jutos tik brīvs.
Tā bija tāda aizbēgšana no realitātes, kādu nekad nebiju izjutis.
Un pēc tam doties atpakaļ uz Apvienoto Karalisti,
zinot, ar ko man būs jāsaduras,
un zinot, no kā es nevaru aizbēgt, bija biedējoši.
Ko tu tur pamanīji?
To, kā…
Šī laikam ir tā trauma,
ka šī sajūta un šie notikumi no pagātnes
ir tik pamatīgi saistīti ar tagadni.
Labi. Turpini!
Vienkārši ļaujies tām domām, sajūtām, izjūtām - visam, kas parādās.
Citas atmiņas.
Jebkas, kas parādās, ir labi.
Tas viss atgriežas pie tās vecās…
Šī trauma ir ļoti…
ģeogrāfiska.
Labi. Turpini!
Vienkārši piefiksē!
Ļoti jauki ir tas… Nezinu, vai tā ir paredzēts,
bet tas it kā… Tas iztīra manu cieto disku.
Katru reizi, kad kaut kas uzpeld, tas burtiski…
Tas ir beidzies.
Lieliski. Jā, mērķis ir arī tāds. Lieliski.
Tagad atgriezīsimies pie tā, ar ko sākām.
Kad tu esi lidmašīnā,
tā sākuma bilde, kad jāaizsprādzē drošības jostas.
Vienkārši iejūties tajā un paskaties, kas parādīsies tagad.
Miers un spēks.
Spēks tāpēc, ka ir miers.
Kaut arī EMDR tiek rekomendēta
lielo traumu gadījumā,
tādu kā cunami vai kara traumu gadījumā,
lielākoties mēs faktiski ārstējam
pieaugušos, kuriem ir atmiņas par nelabvēlīgu bērnības pieredzi
vai tādu dzīves pieredzi, kas nav pareizi saglabāta.
Tātad mēs ārstējam bērnu pat tad, kad pretī sēž 50 gadus vecs cilvēks.
Viena no svarīgākajām mācībām, ko dzīvē esmu guvis,
ir tā, ka dažkārt ir jāaiziet atpakaļ
un jātiek galā ar ļoti nepatīkamām situācijām,
un jāspēj tās pārstrādāt, lai varētu izdziedēties.
Mani terapija ir sagatavojusi tikt galā ar jebko.
Tāpēc es tagad esmu te. Tāpēc mana sieva tagad ir te.
Tā sajūta, ka esmu ieslodzīts ģimenē, ir…
Nebija iespējas aiziet.
Galu galā, kad es pieņēmu šo lēmumu savas ģimenes dēļ,
man joprojām teica, ka es to nedrīkstu.
Domāju: "Cik slikti ir jākļūst, lai man atļautu to darīt?"
Viņa bija gatava atņemt sev dzīvību.
Tas nedrīkstēja aiziet tik tālu.
Vai es kaut ko nožēloju?
Jā. Visvairāk es nožēloju to, ka mana nostāja
pret rasismu nebija stingrāka, kad tas izpaudās pret manu sievu jau agrāk.
Vēsture atkārtojās.
Mana māte tika vajāta līdz nāvei, kad viņai bija attiecības
ar cilvēku, kurš nebija baltais.
Un skat, kas notika tagad.
Gribat parunāt par vēstures atkārtošanos?
Viņi neapstāsies, kamēr viņa nebūs mirusi.
Tas mani ārkārtīgi satrauca, ka…
iespējams, varu zaudēt vēl vienu sievieti savā dzīvē.
Ziniet… tas saraksts kļūst garāks.
Un tas ir saistīts ar tiem pašiem cilvēkiem, to pašu biznesa modeli,
to pašu industriju.
Kad biju jaunāks, tēvs man teica…
Gan Viljamam, gan man viņš teica:
"Tā tas bija man, tāpēc tā tas būs arī jums."
Tas nav loģiski.
Tāpēc vien, ka cieti tu, nav jācieš taviem bērniem.
Patiesībā - tieši otrādi.
Ja tu cieti, dari visu, ko vari, lai pārliecinātos,
ka tā pieredze… negatīvā pieredze, kas bija tev…
nav jāpiedzīvo taviem bērniem.
Mēs izlēmām savu garīgo veselību likt pirmajā vietā.
To mēs darām, un to mēs darīsim.
Vai galvenais nav šo ciklu pārraut?
Vai galvenais nav panākt, lai vēsture neatkārtotos?
Lai sāpes un ciešanas, ko esi piedzīvojis, netiktu nodotas tālāk?
Traumatiski notikumi bērnus ietekmē citādi nekā pieaugušos.
Tas ir kā vētrā.
Pieaugušie ir stipri koki, kam ir labas saknes…
DR. ESAMS DAODS - BĒRNU PSIHIATRS HUMANITY CREW LĪDZDIBINĀTĀJS
…un trauma ietekmē tikai zarus.
Es nesaku, ka tā nav problēma. Tā ir liela problēma.
Bet viņi to var pārvarēt. Viņiem būs grūtības un tā tālāk.
Bet bērnam… Bērns ir mazs krūmiņš. Tas nav stiprs.
Un, ja mēs neiejauksimies, tad saknes, kad viņi pieaugs,
netiks galā ne ar kādu vētru.
Pat jauks vējiņš
viņus nākotnē sāpinās.
Tāpēc daudz svarīgāk ir koncentrēties vispirms uz bērnu traumu,
jo izdziedēšanās un atveseļošanās iespēja ir milzīga.
SAMA, GRIEĶIJA
Fauzī! Ei, Fauzī!
FAUZĪ
Kā tad.
-Ko? Tikko pamodies? -Jā.
Kad tikko ieradāmies, mēs izkāpām tur.
Un tu? Kur tu izkāpi?
Es neizkāpu tur.
Es biju tur, aiz kalna, un mēs izkāpām tajā pludmalē.
Trīs stundas pēc mūsu ierašanās grieķi sāka zvanīt un par mums sūdzēties.
Tad atbrauca policija un mūs savāca.
Vienreiz mums jūras vidū beidzās degviela. Tad mums izdevās tikt atpakaļ.
Jūs braucāt pa jūru vienu vai divas reizes?
Nē - trīs reizes.
Tu saproti? Ja būtu kāds bērns, kam kaut kas neizdodas,
grieķu puika, kam no kaut kā ir bail,
tu viņam varētu palīdzēt.
Tu varētu teikt: "Mani sauc Fauzī, un esmu no Sīrijas.
Es izdzīvoju karā un spēju šķērsot jūru
pēc trim bīstamiem mēģinājumiem mazā laivā."
Nekad to neaizmirstiet! Jūs esat varoņi, kas šķērsojuši jūru.
Tas ir ļoti svarīgi.
Šodien mēs to atradīsim.
LESBA, GRIEĶIJA 2015. GADA OKTOBRIS
2015. gadā
es biju liecinieks vienai no šausmīgākajām bēgļu krīzēm pasaules vēsturē.
Divas trīs laivas pārvērtās par 30, 30 par 100,
un ieradās gandrīz ceturtdaļmiljons cilvēku.
Esmu gandrīz vienīgais ārsts piekrastē.
Veicu mākslīgo elpināšanu, cilvēki paļāvās…
Visi skatījās uz mani, atnākušo ārstu.
Teica: "Ei, kur jūs esat? Apstipriniet nāvi!"
Viss. Vairāk ne.
-Tā. -Izrādīsim viņam cieņu!
Viss.
Es veicu, šķiet, 21 veiksmīgu mākslīgo elpināšanu. Zaudēju sešus.
…desmit, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19…
…21, 22, 23, 24, 25…
Jā, jā.
No traumas cieš ne tikai ķermenis.
Ārstēšana nepieciešama ne tikai ķermenim.
Ceļojumu veic arī prāts, un tas ir jāārstē.
Mums vajadzēja 21 dienu -
man un manai skaistajai un izcilajai sievai Marijai -,
lai izveidotu Humanity Crew.
Un kopš tā brīža tas ir mūsu darbs.
Mēs koncentrējamies uz psiholoģisko ceļojumu,
lai šīs dzīvības savienotu ar dvēseli un prātu, kas viņiem palika pagātnē.
Es te nolikšu kartītes ar dažādiem attēliem.
Izvēlieties, kuru kartīti gribat, - tūlīt pat.
Kartīti, kas jums atsauca labas atmiņas par to, kas ar jums noticis.
Atcerieties, kādas lietas tad bija apkārt, kādas skaņas un smaržas,
atmiņas, cilvēki.
Jebko.
Tā, noliksim kartītes sev priekšā.
Paņemiet katrs vienu papīra lapu.
Piestipriniet kartīti pie lapas.
Tad tai apkārt sāciet zīmēt to,
kas ir saistīts ar šīm atmiņām.
Ko jūs izvēlējāties? Ko uzzīmējāt? Pastāstiet mums! Kurš grib sākt?
Kad es gāju bērnudārzā,
mūs veda uz atrakciju parku.
Mums deva sulu un cepumus.
Oho!
Fauzī?
Es atceros, kā Sīrijā spēlēju šahu ar saviem brālēniem, tantēm un mammu.
Mēs smējāmies un bijām priecīgi.
Mēs esam dažādi, jo mūsos ir gan labais, gan sliktais, vai ne?
Mūsos ir prieks, bet ir arī bēdas.
Un mums tie ir jākontrolē.
Mums bēdas jāsviež prom un jāpatur prieks.
Pareizi.
Lai tās aizsviestu, mums par tām ir jārunā.
It kā mūsos būtu gailošas ogles un mēs nezinātu, kā tās apdzēst.
Mums tās visas ir jādzēš, līdz tās būs pilnīgi apdzēstas.
Mēs tām varētu uzliet aukstu ūdeni.
Kā redzat, tagad izliksim kartītes, kuras atgādinās par grūtībām,
ko esat piedzīvojuši.
Par sāpīgiem, bēdīgiem, šausmīgiem notikumiem.
Par to, ko gribam apdzēst.
Tātad, kad ieraugāt kartīti, kura jums atgādina
par visām pārciestajām grūtībām…
Fauzī, paskaties uz zīmējumu,
tad iztēlojies savu ķermeni un pastāsti, kā tu jūties!
Es biju bēdīgs, kad Sīrijā redzēju, kā lidmašīnas sabumbo Idlibu.
Reiz, kad lidmašīna meta bumbas… mums izbira logs.
Pārtrauc un dziļi ieelpo!
Vai tās ir vissmagākās atmiņas, ko atceries?
Visgrūtākā reize bija pēdējais sprādziens.
Daudzi cilvēki gāja bojā uzbrukumos ik pēc pusstundas.
Vai gāja bojā kāds pazīstams?
Gāja bojā mans brālis, kad tika saspridzināts rotaļlaukums.
Arī mana tante gāja bojā.
Lai Allāhs viņai žēlīgs!
Par ko Fauzī visvairāk baidās runāt?
Es baidos runāt par to, kā nomira mans brālis.
Vai gribi vēlāk par to parunāt divatā?
Es nevarēšu parunāt. Ja runāšu, es sākšu raudāt.
Tas nav nekas slikts.
Kad tu mums stāstīji savu stāstu, es raudāju.
Es jūtu, ka tu tūlīt raudāsi.
Nekas ar mums nenotiks, ja raudāsim.
Atnāc rīt - tad parunāsim.
Labi.
Mīļais Fauzī, nebaidies!
Aiziet, Abud - tu, varoni!
To neaizmirsti! Tāpat kā viņiem bija droša vieta, ir arī mums.
Mums priekšā ir gara diena un daudzi citi darbi,
tāpēc ir ļoti svarīgi, lai mēs to sagremotu.
Ko tu tagad jūti?
Ko tu jūti - kas tevī sēž iekšā?
Varbūt mums jābeidz strādāt.
Tu zini, ka to nevaram.
Mēs zinām, ka nevaram beigt šo darbu.
Ja mēs šo darbu nedarīsim, kurš cits to darīs?
Vai iztēlojies, ka šiem puikām dzīvē ir drošības saliņas?
Mums arī tās ir.
Es cenšos atrast savējo.
Ja raugāmies uz bērniem, mums ir milzīga iespēja
ne vien situāciju atvieglot vai izteikt citādi,
bet mums ir iespēja to pārveidot.
Kur sēdēsim?
Turpat, kur vakar.
Tu gribētu sēdēt te?
Te.
Tā, vai esi ar mani?
Jā.
Vai esi ar mani tikai drusciņ?
Nē.
Vai tev ir bail?
Ne tik ļoti.
Vai baidies, ka mēs runāsim par ko tādu,
par ko tev ir bail runāt?
Vienīgais, par ko man nepatīk runāt, ir bumbošana.
Tāpēc mums tas ir jāuzveic. Tevī ir daudz prieka.
Tu vienmēr smaidi, tāpēc mēs varētu uzveikt visu.
Te tas ir.
Tu negribēji runāt par savu brāli,
kad mēs runājām par to, kā jūs sabumboja, vai ne?
Jo man no tā stāsta ir bail.
Kāds ir tas stāsts? Ko tu no tā atceries?
Man ļoti bail no tā stāsta, jo, kad manu brāli nogalināja,
es neredzēju viņa galvu.
Viņš tika sarauts gabalos.
Vai tu biji turpat, kur viņš?
Vai jūs rotaļlaukumā bijāt kopā?
Nē.
Kad viņu uzspridzināja, mums to pateica viņa draugi, ar kuriem viņš spēlēja bumbu.
Tad es aizskrēju pie viņa, bet ķermeni neredzēju. Nekas no viņa nebija atlicis.
Cik bēdīgs tu esi, ja "nulle" ir vismazāk bēdīgais un "desmit" - visbēdīgākais?
Septiņi no desmit. Septiņi.
Ja gribat kādam palīdzēt atgūties no traumas,
tad jādara viss iespējamais,
lai tas notiktu pēc iespējas tuvāk traumas vietai
un laikam, kad tā notika.
Bet, ja tā nav, vienalga var palīdzēt.
Fauzī pārsvarā runā par to, kas ir noticis Sīrijā.
Izmantojot kartītes un iztēli,
mēs panākam, ka viņi atgriežas tajos brīžos,
un tad atvedam viņus drošā vietā, kur viņi var justies mierīgi.
Vēlreiz ieelpo un tad paskaties uz to!
Ievelc ļoti dziļu elpu!
Vai ir kāda aina vai bilde, par ko sev saki, ka neesi to redzējis?
Es cenšos aizmirst savu brāli, bet nevaru.
Ko tu ar to domā - "cenšos neatcerēties savu brāli"?
Kad saku "cenšos neatcerēties savu brāli",
tas ir tāpēc, ka tad, kad atceros, es raudu un kļūstu bēdīgs.
Vai varam no tās bildes tikt vaļā? Jo man nāk raudiens.
Ko?
Es tūlīt raudāšu.
Kāpēc ne?
Ko tu redzēji, kad pēc bumbošanas ar māti aizgājāt uz rotaļlaukumu?
Es? Man bija sajūta, ka man apstājas sirds.
Mana mamma raudāja, kamēr sakropļojās - nevarēja pakustināt kāju.
Nebaidies runāt vai raudāt!
Tevī iekšā ir karš.
Tas ir karš starp labajām atmiņām un sliktajām.
To, kāds Fauzī būs nākamgad,
pēc 10 vai 20 gadiem,
noteiks šī kara uzvarētājs.
Tāpēc, lai tu uzvarētu,
tev ar tām jācīnās.
Pareizi.
Vai gribi pamēģināt kaut ko interesantu?
Jā.
Tas esi tu. Nē tiešām - tā es tevi redzu.
Es gribu, lai tu uzzīmē vai izkrāso šo varoni,
kas ir Fauzī.
Tāpēc, ka Fauzī ir varonis.
Tu esi spēcīgāks nekā Supermens un Zirnekļcilvēks.
Tu esi Superfauzī.
Superfauzī neģērbjas kā pārējie.
Kā tu domā - kuras tavas īpašības tevi padara par varoni?
Man spēku dod vienīgi drosme.
Mans prāts un manas domas.
Tā ir pavisam vienkārša profilakse.
Ir daudz vieglāk novērst nekā vēlāk ārstēt.
Es viņu saukšu par Superfauzī.
Superfauzī.
Tikai ir jābūt pareizajā vietā
un šī traumatiskā pieredze jāizmanto,
pārveidojot to par kaut ko labu.
Mēs to saucam par zelta stundu.
Es gribu dabūt ārā tās sajūtas, kas ir dziļi mūsos.
Ko vēl es gribu dabūt ārā?
Es gribu dabūt no sevis ārā dusmas.
Fauzī, viņa brāļi un draugi ir varoņi.
Es tiešām uzskatu, ka viņi ir varoņi.
Tāpēc mūsu uzdevums ir palīdzēt viņiem traumu pārstrādāt,
mēģināt atrast labās atmiņas
un atsaukt tās atpakaļ.
Tulkojusi Inguna Puķīte