Man depresija yra tarsi…
atsidurti tamsiausioje, šalčiausioje…
vandenyno dalyje su didžiuliu akmeniu, pririštu prie kojų.
Vis stengiuosi išplaukti į paviršių…
bet vis tiek grimztu žemyn.
Grimztu vis giliau ir giliau.
Panikuoju.
Na…
O kartu su panika ateina nusivylimas, pyktis.
Agresija.
Visos emocijos, kurias slopinu,
tarsi iškyla,
kai imu skęsti.
Suprantat? Ir…
Jautiesi vienišas šaltyje ir tamsoje.
Tai tave graužia tol,
kol nesupranti, kaip išsipainioti iš tų pančių,
lėtai kilti į paviršių ir pajausti, kaip sumažėja spaudimas,
ir gali įkvėpti oro.
Tai atsirasdavo ir dingdavo. Kentėjau nuo to dar koledže.
Bet kartodavau sau,
kad pernelyg jautriai reaguoju.
Visuomet rasdavau pasiteisinimą ar dar ką nors
ir viską nuslėpdavau.
DEMARAS
Užaugau Komptone, Kalifornijos valstijoje.
Nebuvome turtingi,
bet mano tėvai mane labai palaikė.
Mačiau, kaip mano mama prarado visus savo brolius gaujų skerdynėse.
Mačiau, kaip draugai, šeimos nariai
mirdavo jauni.
Pamenu, kaip kartą lėtai pravažiavo automobilis,
teko pasilenkti, slėptis už automobilio, nes ėmė šaudyti.
Net šiandien,
kai lėtai pravažiuoja automobilis…
Imu mąstyti: „Kas… Kas čia?“
Man tai buvo stimulas.
Tai paskatino mane bėgti link to…
kas mane išgelbėjo.
KOMPTONAS
Ir tai visuomet buvo krepšinis.
Ak, Derozanas!
Tai buvo vieta, kur jaučiausi,
buvau toli nuo visko ir jaučiausi savimi.
Su įspūdinga pabaiga!
Man tai padėdavo nusiraminti,
bet aš taip bėgdavau nuo realybės.
Devintuoju 2009 m. NBA naujokų pasirinkimu
„Toronto Raptors“ pasirinko
Demarą Derozaną iš Pietų Kalifornijos universiteto.
Bijombo užtvara. Derozanas meta ir pataiko!
Prasiveržia. Koks dėjimas į krepšį!
Derozanas iš viršaus!
Piktas dėjimas!
Štai kaip atrodo visų žvaigždžių rungtynės.
Visi į tave žiūri, esi žvaigždžių komandoje, laimi.
Tave rodo per televizorių, esi dėmesio centre,
kol tau vėl viskas smogia.
Bėgant metams slopini tiek daug skausmo,
tad į tas tamsias vietas patenki vis dažniau ir dažniau.
Jei anksčiau tai nutikdavo retkarčiais, tai dabar - kas kelias dienas.
Kas kelias dienas, ir tai trunka savaitę.
Viskas ėmė kartotis taip dažnai, jog turėjau
palūžti ir… atkreipti dėmesį.
DEMARAS DEROZANAS DEPRESIJA ATSISKLEIDĖ VISU GROŽIU…
Parašiau apie tai tviteryje.
Tuo metu jaučiausi, tarsi būčiau nusimetęs naštą.
Tuomet nuėjau miegoti, bet kai atsikėliau…
DEMARAS DEROZANAS ATVIRAI PAPASAKOJO APIE SAVO KOVĄ SU DEPRESIJA
Po to buvau priverstas apie tai kalbėti.
KALBA APIE DEPRESIJĄ, ASMENINIUS IŠŠŪKIUS: „VISI ESAME ŽMONĖS“
Pažįstu daug žmonių, kuriems gėda apie tai kalbėti.
Sportininkai niekad apie tai nekalba. O tu ėmei kalbėti.
ATVIRAI PASAKOJA APIE SAVO KOVĄ SU DEPRESIJA IR NERIMU
Keletas NBA žaidėjų pasidalino psichinės sveikatos bėdomis.
Ar depresija NBA dažnesnė, nei įsivaizduojame?
Psichinė sveikata NBA. Ką turėtų padaryti lyga?
DEMARAS DEROZANAS IŠ „RAPTORS“ ATVIRAI PASAKOJA APIE DEPRESIJĄ
Noriu pakalbėti apie Kevino Lovo straipsnį „The Players Tribune“…
VISI TURIME SAVO BĖDŲ
…kur jis atvirai pasakoja apie savo kovą su nerimu ir panikos priepuoliais.
Labiausiai patiko, kai jis pasakė, jog Demaras Derozanas…
KEVINAS LOVAS, DEMARAS DEROZANAS PASAKOJA APIE PSICHINĘ SVEIKATĄ
- …tarsi atvėrė jam duris. - Demaras, taip.
DEMARO DEROZANO ĮRAŠAS SUKĖLĖ PALAIKYMO BANGĄ SOCIALINIUOSE TINKLUOSE
Demaras Derozanas nusprendė
atvirai kalbėti apie savo depresiją ir nerimą,
ir tai sukėlė didžiulius pokyčius
NBA lygoje ir, manau, visuose profesionaliuose sportuose…
ADAMAS SILVERIS NBA KOMISARAS
…nes tai leido žaidėjams jaustis patogiai
kalbant apie labai svarbius dalykus.
NBA pakartotinai peržiūrės…
NBA KUR NUTINKA NEPAPRASTI DALYKAI.
…psichinės sveikatos politiką 2019-2020 m. sezonui.
Pasak portalo „The Athletic“,
lyga netrukus įdiegs naujas psichinės sveikatos iniciatyvas,
kurias turės vykdyti visos 30 komandų.
Nė nesuprantame, kada pasiklystame žaisdami,
taip slopiname tai, kas vyksta visuomenėje.
Man prireikė…
po galais, supratau tą, kai buvau beveik 30-ies.
Tie profesionalūs sportininkai susiduria su tais pačiais sunkumais,
su kuriais susiduria kiti tuo metu, tačiau be to, jie yra žymūs…
DR. KORĖJUS JĖGERIS - KOMANDOS „DETROIT PISTONS“ PSICHOTERAPEUTAS
…finansiškai sėkmingi
ir susiduria su visais kitais dalykais,
kurie lydi didžiuosius sportininkus.
Bet pasaulis to nemato.
Jis mato tokį vaizdą: „Ei, maudaisi šlovės spinduliuose.
Turi krūvą pinigų. Tavo bėdos - menkutės.“
Bet tai - netiesa. Žmogiškasis faktorius lieka.
„Jei kreipsiuosi į psichologą ar domėsiuosi psichine sveikata,
atrodysiu pažeidžiamas.“
Profesionalūs sportininkai jaučia:
„Mano oponentas pajus tą silpną vietą,
tie žmonės, kurie norės pasirašyti su manimi sutartį,
pajaus silpną vietą.“
Be to, juodaodžių bendruomenė
nelinkusi atvirauti.
Tai susiję su įsigalėjusiu mūsų bendruomenės nusistatymu,
kad pašaliečiai mums nepadės.
Tad pakentėkit. Niekam apie tai nepasakokit.
Ir, tiesą sakant, mes nelabai apie tai kalbame ir savo šeimos rate.
Sakome: „Tas vaikis kenčia. Kenčia jau daug metų.“
Tai - psichikos reikalai,
psichinė sveikata, į kurią niekas nekreipia dėmesio.
Septynerius metus Toronte dirbau treneriu,
pažįstu Demarą nuo, manau, jo antrųjų metų NBA lygoje,
galbūt trečiųjų, mačiau, kaip jis auga.
Mudu su Brenda buvome Los Andžele. Buvau visų žvaigždžių komandos treneriu.
DVEINAS KEISIS „DETROIT PISTONS“ VYR. TRENERIS
Ryte pamačiau tviterio žinutę, kurioje jis prisipažino
kenčiantis nuo depresijos.
Buvau šokiruotas, nes nė neįtariau.
Kaip žmogus, kai išgirsti, ką jam teko patirti,
jautiesi, kad būtum jį nuvylęs.
Pasijauti taip, tarsi jūsų santykių neužteko,
kad jis pasijustų galintis apie tai kalbėti.
BRENDA KEISI DVEINO ŽMONA
Jaučiausi taip, tarsi būtume padarę klaidą.
Taip pat sakyčiau, Brenda,
kad visas mechanizmas, leidžiantis tai slėpti, yra labai stiprus.
- Taip. - Ir, manau, viena pusė
sako žmogui: „Neturėčiau kankintis.
Turėčiau kitiems pasakyti.“
Labai didžiuojuosi, kad jis parodė,
jog reikia apie tai kalbėti.
Ir tai privertė mane pripažinti, kad aš nežinau,
kad neturiu kvalifikacijos ir priemonių
lįsti į to jauno žmogaus teritoriją.
Pirmyn, Didžėjau!
Štai kodėl kai pirmą kartą gavau darbą Detroite,
pirmiausia paprašiau, kad komandoje būtų žmogus
kaip dr. Jėgeris,
kuris būtų tos srities profesionalas.
Pasakyk, papasakok, kaip jautiesi.
Grįžai į aikštelę po patirtos traumos…
Pirmieji žodžiai, kuriuos pasakai žmogui,
yra svarbiausi.
Daugybė žmonių užsiiminėja populiariąja psichologija.
„Manau, tą vaiką kankina nerimas
ir, taip, galbūt depresija.“
Palaukit.
Pasakykit, kuo skiriasi depresija nuo liūdesio?
Žmonės nelabai žino.
Kuo skiriasi nerimas nuo nervinimosi?
Žmonės nelabai žino.
Nereikia sprausti į klinikinius rėmus.
Manau, žaidėjams tai svarbu.
Savo terapiją apibūdinčiau
kaip tiesiog pokalbį.
Niekas neprieštarauja pokalbiui.
Kaip praėjo rytas?
Puikiai. Visi šauniai padirbėjo.
- Tikrai? - Taip.
Korėjus nuostabiai pasirodė.
Kai jis prisijungė praėjusiais metais…
LANGSTONAS GALOVĖJUS „DETROIT PISTONS“ ŽAIDĖJAS
…labai palengvėjo, nes šalia jo
visi būdavo savimi.
Jis atrodo kaip mes,
su juo užsimezga asmeninis ryšys, galima apie viską pasikalbėti.
Kai turiu bėdų ir ateinu su tavimi pasikalbėti, žinau, kad tu jų neišspręsi.
- Taip. - Bet tai nuima…
- Tai nuima stresą. - …spaudimą, tiesa?
Tuo jis yra ypatingas,
nes jis iš tavęs nieko nereikalauja, bet labai nori tau padėti.
Nori, kad būtum geriausias, koks gali būti.
Pastarieji treji metai buvo…
Turbūt sunkiausi treji metai mano gyvenime.
Stresas - didžiulis.
Kai aikštelėje viskas gerai…
gyvenimas irgi puikus.
Bet kai žaidimas nesiklijuoja,
kai vyksta kažkas, ko negali suvaldyti, tai tave paveikia, tave supurto.
Tai - NBA. Visi juos mato.
SABRINA GALOVĖJ LANGSTONO ŽMONA
Socialiniai tinklai, tviteris,
instragramo nuotraukos.
Visi kalba apie mainus, kad kažkas kažką iškeis,
su kažkuo nutrauks sutartį.
Jo tėvai sensta. Dabar jis - tėvas.
Didžiulis spaudimas.
Kai Demaras prisipažino, jog kenčia nuo depresijos,
tai tarsi supurtė NBA pasaulį.
Nes daugelis nežino, ką apie tai galvoti.
Ar tai reiškia, kad jis - silpnas?
Ar tai reiškia, kad jis - stiprus, nes ėmė apie tai kalbėti?
Kaip tą suprasti? Ar tai reiškia, kad judame į priekį?
Pasiruošęs? Šypsomės.
Einam.
Apie psichinę sveikatą
imame kalbėti tuomet, kai pasiekiame ribą.
Manau, jog žymiai geriau, kai supranti,
išsiaiškini viską dabar,
tad kai ateina kritinė situacija,
jau moki elgtis, esi tam pasiruošęs.
Svarbios žinios šį sekmadienį.
41 M. KOBĖ BRAJANTAS ŽUVO SUDUŽUS SRAIGTASPARNIUI
Penkiskart NBA čempionas, naudingiausias žaidėjas Kobė Brajantas
šiandien žuvo Los Andžele sudužus sraigtasparniui.
Gauname vis naujos informacijos.
Be Kobės Brajanto sraigtasparnyje buvo daugiau žmonių.
KOBĖ BRAJANTAS ŽUVO NUKRITUS SRAIGTASPARNIUI
Jie nusprendė, jog tie, kas laimės pabaigoje,
šiuo atveju - Torontas, leis pasibaigti atakos laikui,
siekdami pagerbti 24-ąjį numerį Kobę Brajantą.
Tądien turėjau žaisti,
ir tai buvo sunkiausios rungtynės mano gyvenime.
Varge…
Na, žodžiais…
Žodžiais to neišreikši.
Kobės mirtis paveikė visus,
tačiau ypatingai - NBA žaidėjus.
Pernelyg dažnai, susidūrę su netektimi ir gedulu,
mes atsitraukiame, nes nežinome, ką daryti.
Tad mano užduotis - neatsitraukti,
o suteikti visokeriopą pagalbą visiems, kuriems jos reikia.
KOBĖS BRAJANTO ATMINIMUI „PISTONS“ APSIRENGĖ MARŠKINĖLIUS NR. 8 IR NR. 24
Pagerbdami Kobės Brajanto gyvenimą…
Taigi, noriu trumpai pakalbėti
apie tai, kaip visi laikotės, ką jaučiate.
Kiekvienas žmogus gedi savaip.
Aš tą darysiu
kitaip nei jūs.
Taip.
Visuomet klausiu žmonių, jei visi gedime skirtingai, kuris būdas - teisingas?
Visi jie teisingi.
- Taip. - Tai - mano. Mano versija.
Taip. Manau, daug reiškia,
jog galime apie tai kalbėti.
Tuomet, manau, praėjo gal kelios valandos…
ir pamačiau, kad tebesėdžiu toje pačioje vietoje.
Nė nepajudėjau.
Žmogus, su kuriuo kovojau aikštelėje, kurį pažinojau augdamas,
idealas…
Tai stipriai paveikia.
Tai - tarsi atvira žaizda, kurios… negali užgydyti.
DŽEIDIS DUBUA „DETROIT PISTONS“ TRENERIO PADĖJĖJAS
Kai išgirdau tą žinią, pirmiausia pasakiau…
Mano reakcija buvo maždaug tokia: „Kobė negali mirti. Ką norit pasakyt?“
- Teisingai. - Taip.
- Sunku. - Taip.
Čia ta mintis, kad jūs - nenugalimi.
- Kaip… - Taip.
- Jis - ypatingas. Kaip… - Taip.
- Kobė nemirė. - Taip.
Kai turėjau galimybę žaisti prieš Kobę,
negalėjau patikėti, kad tai tikrai vyksta.
Juk jis - mano idealas.
- Juk, jis - legenda. - Taip.
Praėjo kelios atakos, ir staiga ėmiau jo ieškoti.
Velnias. Supratau, jog ieškau Kobės.
Žinau, kad visi maniškiai žiūri.
- Visi žiūri. Taip. - Lyga žiūri.
- Ir tavo berniukai. - Taip, jie žiūri.
Jie sako: „Jei nenustosi, viskas.
Mes išsityčiosim namuose.“
Ir…
Po rungtynių jis pasirašė ant mano sportbačių.
Jis mane padrąsino.
Tai reiškia, jog šito niekad nepamirši.
- Tų prisiminimų? - Taip.
Niekas jų neatims.
Djusas sėdės šalia,
jam bus 12-a ar 14-a, ir klaus: „Tėti, tai tu žaidei prieš Kobę?“
- Taip. Teisingai. - Pasakosi apie tai.
- Bus smagu. Taip. - Taip, neblogai.
Dabar, būdamas tėvu,
savo mažylį dar labiau branginu.
- Taip. - Nes rytojus gali ir neišaušti.
Taip tarsi pamačiau,
kad tai - daug daugiau nei žaidimas.
Nes žaidimas baigsis.
Dažnai neskiriame laiko, kad sukurtume erdvę, kuri leistų suprasti vienas kitą.
Ir aš manau, šis darbas suteikia man galimybę skirti laiko.
Keliaudamas su komanda, būdamas šalia,
turiu galimybę artimai pasikalbėti
ir įgyti pasitikėjimą.
Todėl, manau, tik nepailstančiai eidamas šiuo keliu,
tęsdamas šiuos nepaprastai svarbius pokalbius
apie psichinę sveikatą, kažko pasieksi.
Bet iš pradžių mums reikia tai suprasti.
Kai išvykau į Sirakjusą, man buvo 17-ka.
Labai nervinausi, bet kartu labai to troškau.
Žinojau, kad tuo metu tai buvo geras pasirinkimas.
Pirmieji metai Sirakjuse buvo puikūs.
Draugai, hobiai, geri pažymiai, įdomios paskaitos.
SIRAKJUSO UNIVERSITETAS
Lankiau viską, ką tik įmanoma.
Tačiau 2016 metų vasarą
grįžau iš studijų užsienyje,
ir mano tėtį ištiko širdies smūgis, jis mirė.
Kai man pasakė, negalėjau patikėti.
Aš tiesiog… Man prasidėjo katatonija, nenorėjau su niekuo kalbėti.
Bet savo pačios pasaulyje, su savo paranoja, negalėjau patikėti.
Galvojau, kad tai - pokštas.
Vyksta laidotuvės, o aš vis dar negaliu patikėti.
Nes jaučiuosi, tarsi kažkas būtų iškrėtęs man pokštą.
Kad visi tik apsimeta.
Kas tai bebūtų, visi tik apsimeta,
ir aš tarsi viską stebiu, nes tai vyksta su manimi.
Jaučiau, kad kažkas vyko dar prieš mano tėčio mirtį,
ir, manau, mano tėčio mirtis…
tiesiog viską užaštrino.
Atsiskyriau nuo visų. Ėmiau su niekuo nebesikalbėti.
Ir maždaug tuo metu ėmiau girdėti tą balsą.
Ir…
Galvojau, kad viskas - tikra.
Kad balsas tik sako, ką galvoju.
Tas nesaugumas.
Komentuoja viską, ką darau, ką galvoju.
Galvojau, kad žmonės tuo balsu
stengiasi mane pažeminti.
Susidaro tarsi lūžis tarp realybės ir tavo minčių.
Sunku atskirti tikrą gyvenimą nuo savo paranojos.
Prieš tai…
Ambar buvo tokia protinga, tokia gyva.
Kai atvykome čia, į šią šalį, į mokyklą,
mokytoja priėjo prie manęs ir pasakė: „Ši mergaitė - nuostabi.“
ANI MARTINEZ AMBAR MAMA
Kai taip staiga mirė jos tėvas,
viskas pasikeitė.
Kai ji grįžo po atostogų ir apsigyveno čia, mano name,
jos nebuvo įmanoma pažinti.
Man reikėjo pagalbos.
Tuo metu netikėjau, kad kas norėtų man padėti.
Atrodė, jog visi nori su manimi susidoroti.
Pamenu, tą dieną buvau namuose ir galvojau:
„Turiu išvažiuoti. Turiu išvažiuoti. Turiu iš čia išvažiuoti.“
Negalėjau pakęsti tų nuolatinių pasąmonės raginimų.
Negalėjau pakęsti… to galvojimo.
Tas nuolatinis balsas mano galvoje,
nuolatiniai komentarai viskam, ką darau.
Negalėjau to pakęsti. Norėjau mirti.
Mano mama iškvietė greitąją pagalbą, mane paguldė į ligoninę.
Ji nenorėjo, kad ją liesčiau.
Norėjau ją apkabinti ir pasakyti: „Ambar, aš šalia.“
Tuomet man diagnozavo šizofreniją.
Jie man piešė juodžiausią paveikslą,
kad ji nebaigs koledžo,
kad, pasak statistikos,
nebaigę mokslų, tokie vaikai negauna darbo,
nes jie nesugeba susikoncentruoti, dažnai keičia darbus.
Kad negali gyventi normalaus gyvenimo.
Ir…
dažnai dar būdami jauni
nusižudo.
Taip man sakė gydytojas.
Reikia liautis
prilyginti šizofrenijos diagnozę
mirties nuosprendžiui.
DR. PATRICIJA DYGAN
MĄSTYMO VADOVĖ GYDANT PSICHINĘ SVEIKATĄ
Netiesa. Tai - klinikinis mitas.
Psichinės sveikatos sistema ir mūsų kultūra
siunčia labai daug neigiamų žinučių,
ką reiškia, jei žmogui diagnozuojama šizofrenija.
Dar daug ko nežinome.
Vieni tvirtina, jog tai - neurocheminė smegenų liga.
Kiti teigia, kad ji yra genetiškai paveldima.
Nenuspėjamas dalykas yra trauma.
Tačiau ką tikrai matome - tai žmogų, kuris kenčia.
Ir pirmiausia, ką turime padaryti,
tai elgtis garbingai ir jais pasirūpinti.
Ligoninėje susitikau su psichiatrais,
psichologais, sesutėmis.
Sergant šizofrenija, simptomai paprastai ima reikštis
jaunystėje, tarp 16 ir 30 metų.
Taikome išskaidytą sprendimų priėmimo modelį,
kur psichiatrai skiria vaistus, aš esu pirminė gydytoja.
MAGISTRĖ ANDŽELA VOTERFOL AMBAR PSICHOLOGĖ
Dar yra sesutė
ir palaikantis mokymo įdarbinimo specialistas,
kuris skatina būti komandos dalimi ir viską išsiaiškinti.
Jei žmogui svarbu išsilavinimas, žiūrime, kaip būtų galima
studijuoti namuose, kol išmoks pritaikyti
savo patirtį prie esamos padėties.
Per pirmuosius šešis mėnesius ji jautė daugybę simptomų.
Ji atėjo pas mane į sesiją,
po to - jos mama, kuri pasakė: „Ei, mums labai neramu.
Ji sako, jog neturi jokio plano.
Tikina, kad tikrai nenusižudys, tačiau mums neramu.“
Tetrokštu ramybės.
O dėl ligos
niekaip jos neturiu.
Negaliu ramiai pabūti,
kai nuolat girdžiu tą balsą.
Tas balsas vis stiprėjo.
Visur girdžiu triukšmą,
tad kaip, bliamba, galiu…
gerai jaustis?
Nesuprantu.
Pas mamą jaučiausi siaubingai.
Ji nežinojo, kaip elgtis su šizofrenija sergančiu žmogumi.
Nekaltinu jos, tačiau mane kankino siaubinga depresija.
Kartais nežinojau, kokia šiandien diena.
Didžiąją dienos dalį miegojau.
Mane tarsi apėmė manija, tą dieną mėginau nusižudyti.
Liūdėjau, kad nepavyko, kad niekas…
kad atsibusdavau su tuo…
atsibusdavau su tuo balsu.
Aš pati jaučiausi…
atleiskit… kad blogai dirbu.
Nežinojau, ką daryti.
Man prireikė šiek tiek laiko priimti Andželą, suvokti, kad ji - mano pusėje,
nes atrodė, kad visi palaiko tą balsą.
Kad balsas nori mane pažeminti,
nori, kad jausčiausi prislėgta, jausčiausi…
puolama.
Pabuvusi ligoninėje antrą kartą
nusprendžiau, kad, gerai, sergu šizofrenija.
Leisiu tiems žmonėms pamėginti man padėti.
Tačiau prireikė daug laiko susitaikyti su diagnoze.
Kartais vis dar su tuo kovoju.
Kad neturiu būti kažkur kitur,
kažką kita daryti.
Tai - mano gyvenimas.
Vieną dieną apsiverkusi paskambinau mamai.
Pasakiau: „Mama, tai - paskutinis kartas.
Mama, tai - paskutinis kartas. Nuo šiol bus geriau.
Man…
Gana.“
Švenčiame tavo gyvenimą.
Kad…
tu - gyva.
Šiais metais, ši nuotrauka, pasijaučiau…
Prireikė daug dirbti, kad pamatytume tą šypseną.
Po to, kai ji davė tą pažadą,
galėjome pasiekti, kad Ambar laikytųsi programos,
kreipdami dėmesį į tai, kas svarbu jaunam žmogui.
Kad ji jaustųsi „normaliai“, kaip ji pati tą suvokia.
Mokykla.
Santykiai. Darbas. Jaustis produktyvia.
Nustatyti tikslą ir jo siekti.
Tai, kaip tvarkysiuosi su simptomais ateinančiais metais,
nulems, ar likusį gyvenimą man teks praleisti
psichiatrinėje ligoninėje, ar ne,
ir ar galėsiu gyventi normalų ir laimingą gyvenimą,
kaip daugelis kitų žmonių, kuriems diagnozuota šizofrenija.
Visuomet troškau būti nepriklausoma.
Pirmoji persikraustymo diena.
- Tikrai? - Taip.
- Viską susivežei šiandien? - Taip.
Daug darbo.
Nerealu. Mano kambarys, mano erdvė. Didžiulis žingsnis. Suaugusio žmogaus.
Šis kampas atrodo keistai,
ant lovos - krūva drabužių, tad atsiprašau.
Bet štai.
Iš pradžių buvo…
Labai pykau.
Buvau įsiutusi.
Mano kultūroje…
mama su dukra gyvena kartu visą…
- Amžinai. - Amžinai.
Patikėk manim. Tik…
Suprask, kiek…
Man reikia tos nepriklausomybės.
Labai didžiuojuosi.
Pati žinai.
Ačiū.
Ambar ir toliau nuolat aplanko savižudiškos mintys.
Ne veiksmai, ne planavimas, nieko panašaus, tačiau ji vis pagalvoja:
„Na, gal būtų paprasčiau, jei ryte tiesiog nepabusčiau.“
Būna trikdančių dalykų, kai kurios dienos - sunkesnės,
kai mąstau: „Šiandien buvo prastai. Norisi verkti.“
Tai nereiškia, kad turiu vykti į ligoninę.
Šizofrenijos diagnozė - gąsdinanti, tačiau pažvelkit į Ambar.
Ji dirba visu etatu. Studijuoja magistrantūroje.
Ji nuolat mokysis.
Tokia ta šizofrenija.
Didžiąją laiko dalį mano galvoje - visiška košė.
Bet kai atsisėdu ir užsirašau,
viskas tampa aiškiau.
Išgijimas, dabar jau suprantu, nėra vienas taškas.
Tai - nuolatinė, ilga ir varginanti kelionė.
Ramybė ateis su tuo, kas manęs lauks kiekvieną dieną.
Nereikia su tuo kovoti, reikia tiesiog žingsniuoti greta.
Įmanoma gyventi visavertį gyvenimą
su šia skaudžia psichinės ligos diagnoze.
Man diagnozavo šizofreniją
paauglystėje,
ir aš stengiausi išgyti,
apsigyniau klinikinės psichologijos daktaro laipsnį.
Galimybė ryte atsikelti ir eiti į darbą - stiprus vaistas.
Galimybė susitikti su draugais pietums -
galingas asmeninis vaistas.
Asmeniniai vaistai - dalykai, kuriuos darome, kad gerai jaustumeisi.
Visuomet stengiausi suprasti, kas vyksta,
kodėl mano nervų sistema sureaguoja taip, kaip sureaguoja.
Ar prieš ketverius metus, kai susipažinai su Meg…
- Taip. - …prasidėjo tavo
aiškinimosi procesas?
- Anksčiau nebandei to daryti? - Ne.
Ir aš… Supratau, kad jei noriu, kad šie santykiai tęstųsi,
turėsiu susitvarkyti su savo praeitimi.
Nes buvau pilnas pykčio.
Ir tas pyktis nebuvo nukreiptas į ją, tiesiog bendras pyktis.
Ir ji pamatė. Ji tą pastebėjo.
Kaip viską sutvarkyti?
Tenka grįžti į praeitį,
tą metą, kai patyrei traumą, su ja susidoroti, suvokti…
HARIS
…ir tuomet judėti į priekį.
Lankausi pas psichologą jau ketverius su trupučiu metų,
penkerius metus…
man tai - prevencija.
Tai nereiškia, jog turiu pasikalbėti kasdien,
tiesiog turiu žmones, kurie padeda susiorientuoti,
sukurti tą supratimą, kai galime jausti skausmą,
kaip iš jo išsivaduoti,
kokias priemones bet kada galime panaudoti,
kad tai nevirstų didesne bėda.
Visuomet norėjau išbandyti EMDR.
Tai buvo vienas iš gydymo būdų,
kurį norėjau išbandyti.
Jei ne tie keleri metai psichoterapijos,
nebūčiau to norėjęs.
EMDR - gana naujas žinomos traumos nulemtas gydymo būdas.
SANJA OKLI PSICHOLOGĖ IR EMDR KONSULTANTĖ
„Traumos nulemtas“ reiškia, jog mes žinome, kas nutiko žmogui,
kai jis į mus kreipiasi.
Mes ne tik stebime simptomus, mes galvojame:
„Kokie gyvenimo įvykiai galėjo nulemti šiuos simptomus?“
Tai - viena iš tų svarbių terapijų, kurios turi trumpinius.
EMDR reiškia nujautrinimo akių judesiais ir perdirbimo terapija.
EMDR metu vyksta stimuliacija,
kai žmogus arba judina akis,
arba tapšnojame žmogų, arba pats žmogus save tapšnoja.
EMDR metu
suvedami kognityviniai traumos prisiminimai
su stipriu prisiminimu, kuriame žmogus jaučiasi saugus.
Nori sugebėti prisiminti traumuojantį įvykį,
nepatirdamas su tuo susijusio…
DR. BRIUSAS PERIS, VYRESNYSIS BENDRADARBIS, VAIKŲ TRAUMŲ AKADEMIJA
…emocinio nepatogumo.
Žmogus tuo pačiu metu galvoja apie blogą dalyką
ir atlieka pasikartojantį veiksmą.
Tai iškart sukuria naują dalyką tam prisiminimui.
- Sveika, Sanja. - O, sveikas.
Kaip sekasi?
Gerai. Puikiai.
Ką manai, jei šiandien padirbėtume su kitu prisiminimu?
Gerai. Nuo ko pradėsime?
Sakei, kad turi keturis ar penkis prisiminimus,
kurie tave trikdo.
Įdomu… Pirmasis buvo grįžti į JK lėktuvu.
Didžiąją savo gyvenimo dalį jaudindavausi ir nerimaudavau,
būdavau įsitempęs, kai tekdavo parskristi į JK,
parskristi į Londoną.
Nesuprasdavau, kodėl.
Žinojau tai. Kai buvau jaunesnis, nesupratau,
tačiau pradėjęs psichoterapiją, supratau.
Galvodavau: „Kodėl jaučiuosi negerai?“
Ir, žinoma, mane Londonas trikdo, deja.
Dėl to, kas nutiko mano mamai, ką aš patyriau ir pamačiau.
Ar buvo konkreti kelionė,
ar tai nutinka kiekvieną kartą, visuomet - tas pats?
Tai nutinka kaskart.
Ar gali prisiminti, kada tai nutiko pirmą kartą?
Ne, negaliu to prisiminti.
Tik pamenu tą…
tą jausmą, nerimą,
tuštumą, tuščią jausmą,
nervingumą, net…
Gal tai - baimė?
Visur - įtampa.
Ir tuo metu, kai tavo kūnas ėmė taip reaguoti,
kokios neigiamos mintys, susijusios su tavimi, ateidavo į galvą?
Jaučiausi medžiojamas
ir bejėgis.
Ir… nieko negaliu padaryti.
Niekur nuo to nepabėgsiu.
Nėra išeities.
Tad, sakykim, jauteisi bejėgis.
- Taip. - Bejėgis.
Tad kai dabar pagalvoji apie tą momentą, kai jautiesi bejėgis,
ką iš tiesų norėtum apie save galvoti?
Kad nesu bejėgis. Tai…
Tai - tik trumpa akimirka.
Gyvenu teisingai, tad nėra ko bijoti.
Nėra ko jaudintis.
Stebėk, kokios emocijos tave apima.
Jaučiu liūdesį.
Gerai. Ir kuria kūno dalimi tą jauti?
Čia.
Gerai. Apdorosime šią informaciją, kaip praėjusį kartą.
Sukryžiuokime rankas.
Vėl įsivaizduok… tą vaizdą, tas neigiamas mintis.
Aš - bejėgis. Pajausk tai kūnu.
Stebėk, iš kur tas jausmas kyla.
Viskas prasidėjo paauglystėje.
Vieną pirmųjų kartų, kai išvykau iš JK,
norėjau pabėgti nuo visko po mamos mirties,
išvykau į Afriką.
Prabuvau ten bent kelias savaites.
Man tai labai padėjo.
Buvo… Jaučiausi toks laisvas.
Tokio pabėgimo jausmo dar nebuvau jautęs.
Ir grįžimas į JK,
žinant, kas manęs laukia,
žinant, kad neturėsiu galimybės pabėgti, mane gąsdino.
Ką pastebėjai?
Na, tik kaip
turbūt mane tai traumavo,
kad tas jausmas, tos praeities akimirkos
yra giliai susijusios su dabartimi.
Gerai, toliau taip daryk.
Pabūk su tais jausmais, pojūčiais, kurie tave apima.
Kitais prisiminimais.
Visi jausmai yra geri.
Viskas grįžta… Grįžta į senąją…
Trauma - labai…
geografinė.
Gerai, daryk taip.
Pajausk.
Labai gera, kad… nežinau, ar to ir siekiama,
bet, na… tai tarsi išvalo mano kietąjį diską.
Tikrai, kaskart, kai kažkas iškyla… švyst…
nelieka. Švyst.
Puiku. Taip, toks tikslas irgi yra. Puiku.
Dabar grįžkime, nuo ko pradėjome.
Sėdi lėktuve,
tas pirmas vaizdinys, tu užsisegęs saugos diržą.
Vėl sugrįžk. Kokie jausmai?
Ramybė ir stiprybė.
Stiprybė, nes esu ramus.
Nors EMDR rekomenduojama
gydant stiprias traumas,
pavyzdžiui, cunamio ar karo sukeltas traumas,
iš tiesų dažniausiai gydome
suaugusius žmones, kenčiančius nuo neigiamų… vaikystės patirčių
ar vėlesnių patirčių, kurios nebuvo tinkamai įsisavintos.
Tad gydome vaiką, nors priešais galbūt sėdi 50-etis.
Viena didžiausių pamokų mano gyvenime
buvo suvokimas, jog kartais tenka
dorotis su tikrai nepatogiomis situacijomis,
ir jas apdoroti, kad pasveiktum.
Mane psichoterapija išmokė imtis bet ko.
Todėl šiandien esu čia. Todėl mano žmona yra čia.
Jausmas, kai esi įkalintas savo šeimos…
Neturėjau galimybės išeiti.
Ilgainiui, kai priėmiau sprendimą dėl šeimos,
man vis tiek sakė, jog negaliu to padaryti.
Klausiau: „Tai kiek blogai dar turi būti, kad man būtų leista tą padaryti?“
Ji galvojo apie savižudybę.
Nereikėjo laukti, kad tai įvyktų.
Ar gailiuosi?
Taip. Labiausiai gailiuosi, kad nepriėmiau tos pozicijos
anksčiau savo santykiuose su žmona kalbant apie rasizmą.
Istorija kartojosi.
Mano mamą persekiojo, kol ji mirė, nes ji draugavo su žmogumi,
kuris nebuvo baltaodis.
Žiūrėkit, kas dabar nutiko.
Istorija kartojasi.
Jie nenustos persekioti, kol ji nežus.
Mane be galo trikdė mintis…
kad galiu prarasti dar vieną savo gyvenimo moterį.
Tarsi… tas sąrašas ilgėtų.
Ir tai susiję su tais pačiais žmonėmis, tuo pačiu verslo modeliu,
ta pačia industrija.
Kai buvau jaunesnis, tėvas man sakydavo,
mums abiem su Viljamu sakydavo:
„Ir man taip pat buvo, bus ir jums.“
Nesąmonė.
Jei tu kentėjai, tai nereiškia, kad ir tavo vaikai turi kentėti.
Tiesą sakant, atvirkščiai.
Jei tu kentėjai, turi daryti viską ir užtikrinti,
kad tos patirtys… neigiamos tavo patirtys…
kad vaikai jų neturėtų.
Mes nusprendėme pasirūpinti savo psichine sveikata.
Štai ką mes darome ir toliau ketiname daryti.
Ar ne taip reikia nutraukti ciklą?
Ar ne taip galima padaryti, kad istorija nesikartotų?
Tas skausmas ir kančia, kurią patyrei, neturi tęstis.
Traumuojantys įvykiai vaikams yra kitokie nei suaugusiems.
Tai - tarsi audra.
Suaugę žmonės - tvirti medžiai, jie turi gilias šaknis…
DR. ESAMAS DAODAS - VAIKŲ PSICHIATRAS „HUMANITY CREW“ ĮKŪRĖJAS
…ir trauma tik aplaužo šakas.
Nesakau, kad problemos nėra. Tai - didelė problema.
Bet jie susitvarko. Turi kažkokių sunkumų ir panašiai.
Bet vaikas yra nedidelis krūmas. Jis nėra stiprus.
Ir jei neįsikišime, tuomet šaknys, kai jie užaugs,
neatlaikys tokios audros.
Net ir nedidelis vėjas,
jis ateityje juos pažeis.
Tad labai svarbu pirmiausia susikoncentruoti į vaikystės traumą,
nes tai yra didžiulis potencialas išgyti ir atsistatyti.
SAMAS, GRAIKIJA
Fauzi. Ei, Fauzi.
FAUZIS
Žinoma.
- Ką? Ką tik atsikėlei? - Taip.
Kai atvykome, išsilaipinome ten.
O tu kur išsilaipinai?
Išsilaipinau ne čia.
Už to kalno, išsilaipinome paplūdimyje.
Po trijų valandų, kai ten išsilaipinome, graikai pasiskundė,
ir policija mus išsivežė.
Kartą išplaukus į jūrą mums baigėsi kuras, bet sugebėjome parplaukti.
Jūs vieną ar du kartus mėginot atplaukti jūra?
Ne, tris kartus.
Supranti? Jei būtų koks silpnas berniukas,
graikas, kuris kažko bijo,
galėtum jam padėti.
Sakytum jam: „Mano vardas - Fauzis, aš - iš Sirijos.
Išgyvenau karą, sugebėjau perplaukti jūrą
trečiu bandymu, pavojingoje kelionėje, nedidele valtele.“
Nepamirškit šito. Esat didvyriai, perplaukę jūrą.
Tai - labai svarbu.
Tad šiandien tai sužinosim.
LESBAS, GRAIKIJA 2015 M. SPALIS
2015 metais
buvau vienos siaubingiausių pabėgėlių krizės liudininku.
Dvi ar trys valtys tapo 30, o 30 tapo 100.
Atvyko beveik ketvirtis milijono žmonių.
Žinot, esu praktiškai vienintelis daktaras paplūdimyje.
Kai darau dirbtinį kvėpavimą, žmonės pasikliauja…
Visi žiūri į mane, atėjusį gydytoją,
galvoja: „Ei, kur tu? Patvirtink mirtį.“
Viskas. Nieko nebus.
- Gerai. - Parodykim pagarbą.
Viskas.
Padariau gal 21 sėkmingą dirbtinį kvėpavimą. Praradau šešis.
…10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19…
…21, 22, 23, 24, 25…
Taip.
Nuo traumos kenčia ne tik kūnas,
ne tik kūnui reikia operacijos.
Protas irgi kenčia, ir jam taip pat reikia gydymo.
Tad mums prireikė 21 dienos,
man ir mano nuostabiai žmonai
Marijai įkurti „Humanity Crew“.
Ir nuo tada tą ir darome.
Koncentruojamės į psichologinę savijautą,
kad gyvenimai ir siela bei mintys, kurios pasiliko, vėl susijungtų.
Išdėliosiu korteles su daiktais.
Paimkit korteles, galvodami apie tai, kaip jaučiatės.
Kortelę, kuri primena kažką gražaus.
Prisiminkit, kokie garsai ir kvapai lydėjo tą akimirką,
kokie prisiminimai, vardai.
Bet kas.
Gerai, pasidėkite korteles priešais.
Kiekvienas pasiimkite po lapą popieriaus.
Padėkite ant jo kortelę, bet kur.
Tada pieškite aplink
tai, kas padėtų užbaigti tuos prisiminimus.
Ką pasirinkot? Ką čia nupiešėt? Papasakokit. Kas nori pradėti?
Kai pradėjau lankyti darželį,
mus vesdavo į atrakcionų parką.
Pavaišindavo sultimis ir sausainiais.
Nieko sau!
Fauzi?
Pamenu, Sirijoje žaidžiau šachmatais su savo pusbroliais, tetomis, mama,
juokiausi ir buvau laimingas.
Mes - skirtingi, nes mumyse slypi geri ir blogi dalykai, tiesa?
Mumyse slypi džiaugsmas ir liūdesys.
Turime juos suvaldyti.
Turime išmesti liūdesį ir pasilikti džiaugsmą.
Teisingai.
O kad išmestume, turime apie tai kalbėti.
Kaip žarijos mūsų viduje, kurių nemokame užgesinti.
Turime jas iškelti ir visiškai užgesinti.
Užpilti šalto vandens.
Kaip matot, padėsime korteles, kurios primena skaudžius dalykus,
nutikusius mūsų gyvenime.
Dalykus, kurie mus skaudina, liūdina, siaubingus dalykus.
Dalykus, kuriuos norime užgesinti.
Tad išsirinkite kortelę, kuri jums primena
sunkumus, kuriuos teko išgyventi.
Fauzi, pažvelk į piešinį,
įsivaizduok savo kūną ir pasakyk mums, kaip jautiesi.
Buvo labai liūdna, kai Sirijoje mačiau, kaip lėktuvai bombarduoja Idlibą.
Kartą po tokio bombardavimo… iškrito mūsų langas.
Sustok ir įkvėpk.
Ar tai - sunkiausias išgyvenimas, kokį prisimeni?
Sunkiausias buvo paskutinis sprogimas.
Daug žmonių žuvo, kai bombardavimas vyko kas pusvalandį.
Ar žuvo pažįstamų žmonių?
Mano brolis žuvo, kai pataikė į žaidimų aikštelę.
Ir mano teta.
Tepasigaili jos Alachas.
Apie ką Fauzis labiausiai bijo kalbėti?
Labiausiai bijau kalbėti apie savo brolio mirtį.
Ar norėsi pakalbėti apie tai vėliau, atskirai?
Negalėsiu apie tai kalbėti, nes jei pradedu, iškart apsiverkiu.
Tai - nieko blogo.
Kai pasakojai savo istoriją, aš verkiau.
Jaučiu, kad tuoj pravirksi.
Mums nieko nenutiks, jei paverksim.
Ateisiu rytoj, pasikalbėsim.
Puiku.
Brangus Fauzi, nebijok.
Jala, Abudai, tu - didvyris.
Nepamiršk šito, jie visi turėjo sau saugią vietą, turime ir mes.
Mūsų laukia ilga diena ir daug įsipareigojimų,
tad labai svarbu, kad viską suvoktume.
Ką dabar jauti?
Kas guli ant širdies?
Galbūt mums reikėtų nebedirbti.
Žinai, kad negalim.
Esamai, juk žinome, kad negalime nustoti dirbti.
Jei mes to nepadarysim, kas padarys?
Ar įsivaizduoji, kad tie vaikai turi saugią vietą?
Mes ją irgi turime.
Stengiuosi surasti savąją.
Dirbdami su šiais vaikais, turime didžiulę galimybę
ne tik palengvinti ar perdaryti jų gyvenimą,
turime galimybę jį pakeisti.
Kur man sėsti?
Ten pat, kur ir vakar.
Nori sėdėti čia?
Čia.
Gerai, ar klausai manęs?
Taip.
Ar mintyse klajoji kitur?
Ne.
Ar bijai?
Nelabai.
Nerimauji, kad teks kalbėtis apie kažką,
apie ką bijai kalbėti?
Vienintelis dalykas, apie kurį nemėgstu kalbėti, yra bombardavimas.
Todėl ir turime tai įveikti. Tavyje - daugybė džiaugsmo.
Tu visuomet šypsaisi, tad galime įveikti bet ką.
Štai.
Nenorėjai kalbėti apie savo brolį,
kai kalbėjome apie bombardavimą, tiesa?
Nes aš bijau to pasakojimo.
Kas ten nutiko, ką prisimeni?
Ta istorija man baisi tuo, jog kai žuvo mano brolis,
aš nemačiau jo galvos.
Jį sudraskė į gabalus.
Tu ten buvai?
Buvai su juo žaidimų aikštelėje?
Ne.
Kai jį susprogdino, jo draugai, su kuriais jis žaidė, mums pasakė.
Tad nubėgau pas jį, bet nemačiau jo kūno. Iš jo nieko neliko.
Kiek tau liūdna? Jei nulis - nelabai liūdna, o dešimt - labai liūdna?
Septyni iš dešimties, septyni.
Jei nori padėti kam nors atsigauti po traumos,
turi padaryti viską, ką gali,
kad pasiektum panašų išgyvenimą,
kai tai nutiko.
Bet jei nepavyks, tai - dar ne pabaiga.
Fauziui tai, apie ką jis kalba, yra daugiausiai tai, kas nutiko Sirijoje.
Tad panaudojant korteles ir vaizduotę,
mes priverčiame jį grįžti į tas akimirkas,
o tuomet perkelti viską į saugią vietą, kur jis gali nusiraminti.
Dar kartą, kvėpuok ir tuomet pažiūrėk.
Labai giliai įkvėpk.
Ar yra scena ar vaizdas, ko nebūtum norėjęs matyti gyvenime?
Stengiuosi pamiršti savo brolį, bet negaliu.
Ką turi galvoje, sakydamas: „Stengiuosi pamiršti savo brolį“?
Kai sakau: „Stengiuosi pamiršti savo brolį“,
turiu galvoje, kad kai prisimenu, imu verkti ir nuliūstu.
Galime padėti tą paveikslėlį į šalį? Nes aš apsiverksiu.
Ką?
Aš tuoj apsiverksiu.
Kodėl ne?
Ką pamatei, kai po bombardavimo
nuėjai su mama į žaidimų aikštelę?
Aš? Atrodė, kad mano viduje sustojo širdis.
Mano mama verkė tiek, jog nebegalėjo pajudinti kojos.
Nebijok kalbėti ar verkti.
Tavyje vyksta karas.
Karas tarp gerų ir blogų prisiminimų.
Ir nuo to, kas laimės šią kovą, priklauso, koks bus Fauzis
kitais metais arba po dešimties
ar dvidešimties metų.
O kad laimėtum,
turi kautis dabar.
Teisingai.
Nori pamėginti kai ką įdomaus?
Taip.
Čia - tu. Ne, tikrai, aš tave taip matau.
Noriu kad nupieštum ar nuspalvintum didvyrį,
kuris yra Fauzis.
Nes Fauzis - didvyris.
Esi stipresnis už Supermeną ar Žmogų-vorą.
Esi Superfauzis.
Superfauzis nesirengia kaip visi.
Kokios savybės tave padaro didvyriu?
Man atrodo, drąsa yra vienintelis dalykas, kuris suteikia man jėgų.
Mano smegenys ir mano mintys.
Tai - tiesiog apsisaugojimas.
Lengviau apsisaugoti, negu vėliau gydyti.
Pavadinsiu jį Superfauziu.
Superfauzis.
Tereikia būti reikiamoje vietoje
ir pasinaudoti šia traumuojančia patirtimi -
transformuoti ją į kažką gero.
Vadiname tai „Auksine valanda“.
Noriu iškelti į paviršių bet kokį giliai glūdintį jausmą.
Ko dar noriu?
Noriu išlieti pyktį.
Fauzis, jo broliai, seserys ir jo draugai yra didvyriai.
Nuoširdžiai tikiu, kad jie yra didvyriai.
Tad mūsų pareiga - padėti jiems susidoroti su trauma,
surasti gerus prisiminimus
ir grąžinti atgal.
Išvertė Akvilė Katilienė