A láthatatlan énem
Nekem a depresszió olyan érzés…
mintha az óceán legsötétebb, leghidegebb…
pontján lennék, 50 kilós súlyokkal a bokámon.
Folyamatosan próbálok felúszni…
de egyre csak süllyedek lefelé.
Le, egyre mélyebbre.
Pánikolva.
Tudjátok…
A pánik pedig frusztrációval, dühvel jár.
Agresszióval.
Az elnyomott érzelmeim pedig
a felszínre törnek,
amikor a depresszió lehúz a mélybe.
Értitek? És…
Nagyon hideg és sötét van, egyedül érzem magam.
És… És ez felemészti a lelked.
Mert nem tudsz rájönni, hogyan szabadulj meg a láncoktól,
hogyan ússz fel lassan, és hogyan enyhülhet a nyomás.
Hogy végre levegőhöz juss.
Ez az érzés jön és megy. Egyetemen is éreztem.
De mindig azt mondtam magamnak,
hogy túlpörgöm a dolgot.
Mindig találtam valami kibúvót, vagy valamit,
hogy a szőnyeg alá seperjem.
A kaliforniai Comptonban nőttem fel.
Szegényesen éltünk,
de a szüleim védelmeztek, és mindenben támogattak.
Láttam, ahogy anya testvérei egy bandaháború áldozatai lettek.
Láttam barátokat, családtagokat
fiatalon meghalni.
Egyszer lelassított mellettem egy autó,
és le kellett húzódnom, fedezékbe vonulnom, mert lövöldözni kezdtek.
A mai napig,
ha lelassít mellettem egy autó…
akkor nem tudom, mi… mi fog történni.
Lelkileg megviseltek ezek a dolgok.
Kellett valami az életemben…
amivel kiszabadulhattam ebből.
Nekem ez mindig is a kosár volt.
Ó, DeRozan!
A kosarazás volt az egyetlen,
ami menekvést jelentett nekem, és ahol önmagam lehettem.
Micsoda befejezés!
Nekem ez jelentette a békességet,
a valósággal inkább nem foglalkoztam.
A 2009-es NBA-draft kilencedik választása
a Toronto Raptors kiválasztottja,
DeMar DeRozan a Dél-Kaliforniai Egyetemről.
Biyombo elzárja. DeRozan lő, és beviszi!
Viszi is tovább! Ó, az szép volt!
DeRozan bezsákolta!
Bezsákolta!
Íme egy igazi all-star játékos!
Egyre fejlődsz, válogatott vagy, nyerő szériában.
Ott vagy a TV-ben, mindenki rád figyel,
aztán utolér a dolog.
Az évek során annyi fájdalmat fojtottam magamba,
hogy egyre gyakoribbá váltak a sötét időszakok.
A pár alkalom helyett most már pár naponta jöttek.
Pár naponta, és egy egész hétig tartott.
Olyan gyakran előjött, hogy muszáj… muszáj volt
leállnom és… és foglalkoznom vele.
Legyőz a depresszióm…
Kiírtam Twitterre.
Abban a pillanatban úgy éreztem, megkönnyebbültem kicsit.
Elmentem aludni, és erre ébredtem…
DEMAR DEROZAN NYÍLTAN BESZÉL DEPRESSZIÓJÁRÓL
Ezután foglalkozni kellett vele.
DEROZAN A DEPRESSZIÓRÓL, SZEMÉLYES KÜZDELMEIRŐL: „EMBEREK VAGYUNK”
Tudom, hogy sokan szégyenkeznek miatta.
A sportolók nem beszélnek ilyenekről. De te megtetted.
DEROZAN DEPRESSZIÓJÁRÓL ÉS SZORONGÁSÁRÓL BESZÉL
Számos NBA-játékos beszámolt saját küzdelméről.
Gyakoribb az NBA-ben a depresszió, mint hisszük?
Mentális egészség és NBA. Mit tehet a liga?
A RAPTORS JÁTÉKOSA NYÍLTAN VALLOTT KÜZDELMEIRŐL
Beszéljünk Kevin Love írásáról a The Players' Tribune-ön…
MINDENKINEK VAN PROBLÉMÁJA
…amiben őszintén vall szorongásáról és pánikrohamairól.
Jól mondta, hogy DeMar DeRozan…
KEVIN LOVE, DEMAR DEROZAN MENTÁLIS ZAVARAIKRÓL BESZÉLNEK
- …utat mutatott neki ebben. - DeMar, igen.
SOKAN KIÁLLTAK DEROZAN MELLETT TWEETJE UTÁN
DeMar DeRozan nyíltsága a depressziójáról és szorongásáról
gyökeres változást hozott.
Az NBA-ben biztos, de más profi sportokban is…
AZ NBA BIZTOSA
…mert így a játékosok biztonságban beszélhetnek
ezekről a rendkívül fontos témákról.
Az NBA állítólag
átdolgozza mentálhigiénés szabályait a 2019-2020-as szezonra.
A The Athletic szerint
a liga új szabályokat fog bevezetni,
amiket mind a 30 csapatnak követnie kell.
Észre sem vesszük, hogy ha belemerülünk a játékba,
akkor azzal tereljük el a figyelmünket a társadalmi problémákról.
És én…
már majdnem 30 éves voltam, mire rájöttem erre.
Ezek a profi sportolók olyan dolgokkal küzdenek,
amivel mindenki más is, de ehhez jön még a hírnév…
A DETROIT PISTONS PSZICHOTERAPEUTÁJA
…a pénzügyi siker,
és a megannyi más dolog, ami profi sportolóként
éri az embert.
De a világ nem így látja.
A világ úgy látja: „De olyan híres vagy!
Olyan gazdag! Neked semmilyen gondod sincs.”
De ez nem igaz. Ők is ugyanolyan emberek.
„Gyengeségről árulkodik, ha terápiára megyek,
és a mentális egészségemmel foglalkozom.”
A profi sportolók úgy érzik,
hogy az ellenfelek észreveszik ezt a gyengeséget,
hogy a szerződésükről döntő emberek is
észre fogják venni.
Az afroamerikai közösségre az is jellemző,
hogy nem kedveljük az idegeneket.
Ez a közösségünk egy régóta fennálló gondjára vezethető vissza,
hogy az idegenek nem segítenek nekünk.
Magunkba kell fojtanunk. Nem beszélünk róla másoknak.
Sőt, még a saját családunkban sem akarunk erről beszélni.
Azt mondjuk: „Ez a fiú küszködik. Már hosszú évek óta.”
Hát ezek azok a mentális zavarok
és betegségek, amikkel nem foglalkoznak.
Hét évig voltam vezetőedző Torontóban,
DeMart a második NBA-s éve óta ismerem,
talán a harmadik, láttam, ahogy fejlődik.
A családommal Los Angelesben voltunk. Az all-star meccsre készültünk a csapattal.
A DETROIT PISTONS VEZETŐEDZŐJE
A tweetjére ébredtem, amiben azt írta,
hogy depresszióval küzd.
Megdöbbentett, mert sosem vesszük észre az ilyet.
Én úgy éreztem, amikor bevallotta a gondjait,
hogy cserben hagytam őt.
Hogy a páromként
nem tudta nekem elmondani ezt.
DWANE FELESÉGE
Akkor úgy éreztem, valamit nagyon elszúrtunk.
De az is igaz, Brenda,
hogy ezeknek az érzéseknek az elfedése is erőfeszítéssel jár.
- Értem. - Az is hozzátartozik
az egyénnél, az egyén azt mondja: „Nem kéne így szenvednem.
Nem mondhatom el másoknak.”
Büszke vagyok rá, hogy a hatására
nyíltan tudunk beszélni ezekről.
Bennem is tudatosodott, hogy mit nem tudok.
Nincs meg a szakértelmem ahhoz,
hogy beleártsam magam ezekbe a dolgokba.
Gyerünk, DJ!
Ezért, amikor először kerültem Detroitba,
az volt az első, hogy kértem a csapatba egy terapeutát,
hogy legyen egy szakemberünk rá.
Mesélj, mesélj kicsit arról, hogy érzed magad mentálisan!
Milyen volt visszatérni a sérülésed után…
A beszélgetés első szavainak nyelvezete
a legfontosabb.
Sokan képviselik a pop-pszichológiát.
„Szerintem ez a srác szorong,
és talán depressziós is.”
Na várjunk!
Mi a különbség a depresszió és a szomorúság között?
Nem igazán tudják az emberek.
Mi a különbség a szorongás és az idegeskedés között?
Ezt sem igazán tudják.
Nem kell orvosi meghatározásokkal ellátni a beszélgetést.
Szerintem ez fontos a játékosoknak.
Az én terápiámat úgy lehet a legjobban leírni,
hogy csak beszélgetünk.
Az senkinek sincs ellenére.
Milyen volt a reggeled?
Szuper. Jók voltatok.
- Igen? - Aha.
Corey nagy segítség nekünk.
Amikor tavaly eljött hozzánk…
A DETROIT PISTONS JÁTÉKOSA
…az nagy megkönnyebbülést jelentett, mert a srácok eléggé megbíztak benne.
Itt egy hozzád hasonló ember,
akiben megbízhatsz, akivel bármiről beszélhetsz.
Ha gondjaim vannak, és elmondom, tudom, hogy nem tudod megoldani.
- Igen, igen. - De oldja…
- Oldja a stresszt. - …a nyomást, ugye?
És ettől olyan különleges,
mert ő nem tőlünk akar valamit, hanem pont értünk dolgozik.
A legjobbat akarja kihozni belőlünk.
Az elmúlt három év volt…
az életem legnehezebb három éve, úgy érzem.
Hatalmas stresszorokkal.
Amikor a pályán minden jól megy…
akkor jól érzem magam.
De amikor rosszul megy a kosár,
vagy a külső dolgok hatással vannak rám, az megvisel.
Ez az NBA. Rajtuk az egész világ szeme.
LANGSTON FELESÉGE
Ott a közösségi média, mindig van egy tweet,
egy Instagram-kép.
Jönnek a pletykák az átigazolásokról, hogy valakit elcserélnek,
vagy valakit elküldenek.
Idősödnek a szülei. Most már ő is apa.
Állandó a nyomás.
DeMar tweetje felrázta az NBA világát.
A legtöbben nem tudták hová tenni.
Túlérzékeny lenne?
Vagy erős, amiért így kimondta?
Hogyan érthetném meg, hogy milyen hatással lesz ez ránk?
Kész? Mosoly!
Mehetünk.
A mentális egészség
csak akkor kerül szóba, amikor már komolyra fordulnak a dolgok.
Szerintem az nagyon erős felismerés,
hogy most kell megoldani a gondokat,
így amikor jön egy újabb krízis,
akkor fel vagy rá készülve.
Vasárnap délutáni rendkívüli hírek.
41 ÉVESEN ELHUNYT KOBE BRYANT EGY HELIKOPTER-BALESETBEN
Kobe Bryant, az ötszörös NBA-bajnok, a liga egyik legjobb játékosa,
ma délután helikopter-baleset áldozata lett Los Angelesben.
Most kapjuk a híreket.
Többek között Kobe Bryant is a helikopteren utazott.
BALESETBEN ELHUNYT KOBE BRYANT
Aki bepöccinti,
vagyis a Toronto, az hagyja kifutni a támadóidőt
a 24-es szám miatt, Kobe Bryant tiszteletére.
Aznap volt egy meccsem,
az volt életem legnehezebb meccse.
Ember…
Nem…
Nem találom a szavakat.
Kobe halála mindenkire hatással volt,
de az NBA játékosaira főképpen.
A gyásznál hajlamosak vagyunk
elmenekülni az érzés elől, mert nem tudunk mit kezdeni vele.
Az én feladatom megbeszélni ezt velük,
és igény szerint támogatni őket.
A PISTONS 8-AS ÉS 24-ES MEZEKBEN JÁTSZIK KOBE BRYANTRE EMLÉKEZVE
Kobe Bryantre emlékezünk…
Gondoltam, beszélgethetnénk arról,
hogy vagytok, hogy érzitek magatokat most.
A gyász mindenkinél más.
Nálam
máshogy fog kinézni, mint nálatok.
Igen.
Mindig azt kérdem: melyik a helyes út, ha mindenki máshogy gyászol?
Mind helyes.
- Mind. Igen. - Az enyém. Az én verzióm.
Igen. Szerintem sokat segít,
ha egyáltalán beszélgetünk róla.
Ahogy teltek az órák…
azt vettem észre, hogy még mindig ugyanott ülök.
Nem moccantam onnan.
Játszottam Kobe ellen, egész életemben ismertem,
a példaképem volt…
Ezért mélyen megérintett.
Mint egy nyílt seb, ami… ami nem akar begyógyulni.
A DETROIT PISTONS SEGÉDEDZŐJE
Amikor meghallottam, azt mondtam…
Úgy reagáltam, hogy: „Kobe nem halhat meg. Micsoda?”
- Igen. - Igen.
- Nehéz érzések. - Igen.
Azért, mert legyőzhetetlen volt.
- Hogy… - Igen.
- Ő halhatatlan. Mert… - Igen.
- Kobe nem halt meg. - Igen.
Amikor Kobe ellen játszhattam,
azt gondoltam: „Oké. Ez komoly!”
Nem semmi. A példaképem ellen.
- Egy igazi legenda ellen. - Igen, igen.
Ment a labdabirtoklás, aztán hirtelen őt támasztom.
Mondom: „Ó, ne, ne!” Meg: „Kobe-t támasztom!”
Tudom, hogy az egész család nézi.
- Mindenki. Igen. - Az egész liga.
- Meg a fiúk. - Igen, nézik.
Azt gondolják: „Ha nem szerzed meg a labdát, akkor kész.
Ki fogunk nevetni!”
És…
A meccs után kértem tőle egy autogramot a cipőmre.
Azt mondta: „Csak így tovább, haver! Csak így tovább!”
Ez az jelenti, hogy ez az emlék megmarad.
- Örökre. - Igen.
Nem veszi el senki tőled.
Deuce ott ül majd melletted
12-14 évesen, és azt mondja: „Apa, te tényleg játszottál Kobe ellen?”
- Igen. Aha. - Elmeséled majd neki.
- Az klassz lesz. Igen. - Igen, elég klassz.
És most, hogy szülő vagyok,
apaként még nagyobb becsben tartom a fiamat.
- Igen. - Mert nem tudhatod, mit hoz a holnap.
Ráébresztett arra…
hogy nem csak a labdáról szól az élet.
Mert a labda nem fog örökké pattogni.
Gyakran nem szánunk időt arra, hogy megértsük a másikat.
De úgy érzem, ezzel a munkával elég időm jut rá.
A csapattal utazom, mellettük vagyok,
így lehetőségem nyílik bensőségesebb beszélgetéseket folytatni,
bizalmat építeni.
Szerintem fontos, hogy ezt továbbvigyük,
hogy folytassuk ezeket a rendkívül fontos beszélgetéseket
a mentális egészség erősítéséről.
De ehhez először is megértés kell.
Tizenhét évesen kerültem el a Syracuse-ra.
Nagyon izgultam, de vártam is.
Tudtam, hogy akkor jól választottam.
Az első év annyira jó volt!
Ott voltak a barátok, a hobbik, jók voltak a jegyeim, érdekes órák voltak.
SYRACUSE EGYETEM
Mindenféle klubhoz csatlakoztam.
De 2016 nyarán,
amikor épp hazatértem egy külföldi programról…
édesapám szívinfarktust kapott és elhunyt.
Amikor megtudtam, nem hittem el.
És… katatón állapotba kerültem, senkihez sem szóltam.
A saját kis világomban, a saját paranoiámban nem hittem el.
Azt hittem, az egész egy vicc.
Eljött a temetés, és még mindig nem hittem el.
Mert úgy éreztem, mindenki csak ugrat.
Összebeszéltek ellenem.
Bármi is történik, mindenki benne van,
én pedig nem, mert velem történik.
Szerintem volt már valami az apám halála előtt is,
de a halála…
berobbantotta ezt a valamit.
Bezárkóztam. Nem szóltam senkihez.
Akkoriban kezdtem hallani ezt a hangot.
És…
szerintem valódi.
A hang mondja nekem a gondolataimat.
A bizonytalanságomat.
Minden cselekvést és gondolatot kommentál.
Úgy érzem, az emberek összefogtak a hanggal,
hogy kigúnyoljanak engem.
Hasadás van a valóság és a gondolatok között.
Nehéz megkülönböztetnem a való életet a paranoiámtól.
Régebben…
Ambar annyira okos és figyelmes volt!
Amikor idejöttünk, ebbe az országba, a felvételi előtt
azt mondta nekem a professzor: „Lenyűgöző ez a lány!”
AMBAR ANYJA
Amikor hirtelen meghalt az apja,
minden megváltozott.
Hazajött a szünidőre, itt volt velem, a lakásomban,
de fel sem lehetett ismerni.
Segítség kellett.
Akkor nem hittem el, hogy bárki is segíteni akarna.
Úgy éreztem, mindenki ellenem fordult.
Egy nap, amikor otthon voltam, azt gondoltam:
„Le kell lépnem. Le kell lépnem. El kell innen mennem.”
Nem bírom már ezeket az állandó, tudatalatti üzeneteket.
Nem bírom már a… a gondolataimat.
Az állandó belső hangot,
az állandó kommentálását.
Már… Már nem bírtam. Meg… meg akartam halni.
Anya kihívta a mentőket, kórházba vittek.
Nem akarta, hogy hozzáérjek.
Meg akartam ölelni, azt mondani neki: „Ambar, itt vagyok melletted!”
Akkor diagnosztizáltak skizofréniával.
Kétségbeejtő dolgokat mondott az orvos.
Hogy nem tud majd lediplomázni,
hogy a statisztikák szerint
az ilyen korú gyerekek nem diplomáznak le, nem kapnak munkát.
Mivel nem tudnak odafigyelni, így nem tudnak megmaradni egy helyen.
Nem lehet normális életük.
És…
általában fiatalon
öngyilkosok lesznek.
Ezt mondta az orvos.
Egyszerűen nem szabadna ilyen baljós jövőképet mutatni
a skizofrénia diagnosztizálásakor.
A MENTÁLHIGIÉNÉS GYÓGYMÓDOK GONDOLATI VEZETŐJE
Nem így van. Ez orvosi mitológia.
A mentálhigiénés rendszerből
és a saját kultúránkból annyi negatív üzenet jön arról,
hogy mit jelent skizofréniával élni!
Még nem értjük teljesen ezt a betegséget.
Egyesek azt mondják, hogy ez az agy neurokémiai zavara.
Mások azt, hogy öröklődő betegség.
A trauma a közös, kiszámíthatatlan faktor benne.
Viszont az egyértelmű, hogy szenvednek tőle a betegek.
Rendkívül fontos, hogy méltósággal
bánjanak az emberrel, tekintettel legyenek a betegségére.
A kórházban volt egy pszichiáterekből, terapeutákból
és nővérekből álló orvosi csapat.
A skizofrénia első tünetei általában
a 16 és 30 év közötti korban jelennek meg.
Egy döntéshozatali modell alapján dolgozunk.
A gyógyszerekről döntő pszichiáter, én és a kezelőorvosa.
DIPLOMÁS SZOCIÁLIS MUNKÁS AMBAR TERAPEUTÁJA
Van egy nővér is,
meg egy oktatási-munkaügyi szakértő, aki azt mondja:
„Egy csapat leszünk! Összedolgozunk.
Ha tanulni akarsz, kitaláljuk, hogyan hozzuk össze a sulit
és az otthoni életet, amíg hozzászoksz
ehhez a helyzethez.”
Az első hat hónap alatt Ambarnél számos tünet jelentkezett.
Bejött hozzám, beszélgettünk,
aztán egyeztettem az anyjával, és azt mondtam: „Aggódunk érte.
Ambar azt mondja, nem tervez semmit.
Azt állítja, nem akar kárt tenni magában, de aggódunk érte.”
Csak békességre vágyom.
De a betegségem alapból
megakadályozza ezt.
Nem lehet… Nem lehet békés életem,
mert a hang nem hagy békén.
A hang egyre erősödött.
Mindenhol zajt hallok,
mégis, hogy a faszba jöhetek így…
rendbe? Nem értem ezt.
Szörnyen éreztem magam anyánál.
Nem tudta, hogyan bánjon egy skizofréniás beteggel.
Nem hibáztatom, de szörnyen depressziós voltam.
Azt sem tudtam néha, milyen nap van.
Szinte csak aludtam.
Mániás állapotba kerültem, megpróbáltam megölni magam.
Dühös voltam, hogy nem vált be, hogy semmi…
hogy mindennap erre kell felébrednem,
erre a hangra.
Úgy éreztem…
Bocsánat… Hogy nem jól végzem a munkámat.
Nem tudtam, mit tegyek.
Eltartott egy ideig, mire elhittem, hogy Angela az én pártomat fogja,
mert előtte úgy éreztem, mindenki a hang oldalán áll.
A hang meg akar szégyeníteni,
lejáratni, hogy állandó fenyegetést…
érezzek.
Miután másodszor kerültem kórházba,
akkor döntöttem el magamban, hogy jó, tényleg skizofrén vagyok.
És hogy megengedem, hogy mások segítsenek.
De sokáig tartott elfogadnom a diagnózisomat.
Néha még nehézséget okoz, hogy nincs egy másik hely.
Egy hely, ahol lennem kell,
vagy ahol csinálok valamit, ahová megyek.
Ez az életem.
Egy nap sírva hívtam anyát.
Azt mondtam neki: „Anya, ez az utolsó.
Anya, ez az utolsó. Rendbe fogok jönni.
Mert…
ennek vége.”
Az életedet ünnepeljük.
Hogy…
túlélted.
Akkor, azon a képen, úgy éreztem…
Sok munka kellett ehhez a mosolyhoz itt.
Az ígérete után
úgy vettük rá Ambart a program folytatására,
hogy a fiatal felnőttkori dolgokra összpontosítottunk.
Azaz a „normális” életre, ami mindenkinek más.
Például az iskolára.
A kapcsolatokra. A munkakeresésre, a produktivitásra.
A célokra, azok elérésére.
Kulcsfontosságú lesz az, hogyan fogom
kezelni a tüneteimet: ezen múlik, hogy az életem hátralévő részében
visszatérő beteg leszek-e a pszichiátrián.
Vagy képes leszek-e normális és sikeres életet élni,
más, skizofréniával élő emberhez hasonlóan.
Mindig is függetlenségre vágytam.
A költözés legelső napja!
- Tényleg? - Igen.
- Ezeket ma hoztad át? - Igen.
Nagy meló volt.
Hihetetlen! Saját szoba, saját tér. Ez nagy lépés. A felnőtté váláshoz.
Itt nagy a rendetlenség,
és van egy csomó ruha az ágyamon, elnézést érte!
De íme!
Eleinte…
Eleinte dühös voltam.
Nagyon mérges voltam.
Az én kultúrámban…
az anyák és lányaik együtt laknak…
- Örökké. - Örökké.
Bízz bennem! Csak… Csak…
Értsd meg, mennyire kell nekem…
ez az önállóság!
Büszke vagyok rád!
Tudod, hogy így van.
Köszönöm.
Ambarnek továbbra is vannak öngyilkos gondolatai.
Nem tervezi, vagy ilyesmi, de a gondolat ott van, hogy:
„Ó, hát, talán könnyebb lenne, ha nem ébrednék fel reggel.”
Van, ami felzaklat, és lesznek rossz napjaim is,
amikor azt gondolom majd: „Szar napom volt. Sírni akarok.”
De ettől nem kell sürgősségire mennem.
A skizofrénia ijesztően hangzik, de nézzünk Ambarre!
Teljes munkaidőben dolgozik. A mesterdiplomájáért tanul.
Mindig tanulni fog.
Igazából ez a skizofrénia.
ESSZÉK RÓLAM
A legtöbb gondolatomnak nincs értelme.
De ha leülök, és leírom őket, akkor ez megváltozik:
„Jó. Így már több értelme van.”
Rájöttem, hogy a gyógyulás nem egy lépés lesz.
Hanem egy folyamatos, hosszú és fárasztó út.
A békességet az hozza el, ha elfogadom: ezzel kell élnem mindennap.
Nem harcolva, hanem elfogadva.
Igenis lehetséges teljes értékű életet élni
egy ilyen komoly diagnózis után.
Engem még tinédzserként diagnosztizáltak
skizofréniával,
és utána én dolgoztam a gyógyulásért,
klinikai pszichológiából doktoráltam.
Nagyon sokat segít, ha van egy munkahelyünk.
Ha össze tudunk futni egy barátunkkal ebédre,
ez mind nagyon sokat segít a betegnek.
Ezek olyan szokások, amik a jóllétünket szolgálják.
Szerettem volna jobban megérteni, mi történik velem,
miért reagál úgy az idegrendszerem, ahogy.
Tehát négy éve, csak a Meggel való találkozás után…
- Igen. - …kezdtél bele
az okok felderítésébe.
- Előtte nem? - Nem.
És hamar rájöttem, hogy a kapcsolatunk érdekében
szembe kell néznem a múltammal.
Mert dühöt éreztem.
Nem rá voltam dühös, csak bennem volt.
Ő pedig felismerte ezt. Látta bennem.
Tehát foglalkoznom kellett vele.
Ehhez vissza kellett térnem a múltba,
vissza a trauma forrásához, foglalkozni vele, feldolgozni,
majd továbblépni.
Most, hogy már több mint négy éve járok terápiára,
most már öt éve…
nekem már a megelőzésről szól az egész.
Ehhez nem kell mindennap terápiára menni,
de legyen valaki, aki vezet minket.
Aki tudatosítja, hogy mikor érzünk fájdalmat, hogyan tudunk túllendülni azon,
milyen eszközök állnak rendelkezésünkre a hétköznapokban,
hogy ne súlyosbodjon a helyzet.
Mindig is ki akartam próbálni az EMDR-t.
Ez egy olyan típusú gyógymód volt,
amivel hajlandó voltam kísérletezni.
Erre nem lettem volna nyitott, ha nem dolgoztam volna a mentális egészségemen
az utóbbi években.
AZ EMDR egy viszonylag új, traumafókuszú terápiás módszer.
PSZICHOTERAPEUTA, EMDR-TERAPEUTA
A „traumafókuszú” azt jelenti, hogy tudunk az adott pácienst ért
traumatikus élményről.
Nemcsak a tünetekre koncentrálunk, hanem arra is,
hogy milyen életesemények okozhatták azokat a tüneteket.
Az EMDR egy mozaikszó.
Ez lényegében szemmozgásokkal történő deszenzitizálás és újrafeldolgozás.
Az EMDR-ban az a különleges, hogy kétoldalú stimulációval dolgozunk,
a páciens vagy a szemét mozgatja,
vagy magát lapogatja, önmagát lapogatja.
Az EMDR azt csinálja,
hogy a trauma kognitív emlékét
a biztonság egy erős emlékéhez társítja.
Így képesek leszünk úgy gondolni a traumatikus eseményre,
hogy nem társul hozzá…
A CHILDTRAUMA ACADEMY FŐMUNKATÁRSA
…az érzelmi megrázkódtatás.
A páciens szó szerint a rossz dologra gondol,
miközben egy ismétlődő, ritmikus cselekvést végez.
Így egy új élmény fog kapcsolódni ahhoz az emlékhez.
- Üdv, Sanja! - Ó, szia!
Hogy vagy?
Jól. Nagyon jól.
Mit szólnál ahhoz, ha ma egy újabb emléket vennénk elő?
Csináljuk! Hol kezdjük?
Említetted, hogy van még négy-öt olyan emléked,
amik még mindig felzaklatnak.
Erre gondoltam… Az első, amikor repülővel mentél Angliába.
Régóta érzem azt, hogy ez aggodalommal tölt el,
nyugtalan és feszült leszek, ha vissza kell repülnöm Angliába,
vissza Londonba.
És… sosem értettem, miért van ez.
A tudatában voltam. Gyerekként nem voltam tudatában,
de a terápiás kezeléskor tudatosodott bennem.
„Miért érzem így magam?”
És ez maga London miatt van, sajnos.
Azért, ami anyával történt, azért, amit átéltem és láttam ott.
Egy úton fordult elő,
vagy minden alkalommal, mindig ugyanaz?
Minden alkalommal.
Emlékszel az első ilyen alkalomra?
Nem, nem emlékszem.
Csak arra, milyen…
milyen érzés, a szorongáshoz hasonló,
ürességet éreztem…
szinte idegeskedést, szinte…
Félelmet?
Nagyon befeszültem.
Amikor ezek az érzések fognak el,
akkor milyen negatív gondolataid támadnak?
Hogy üldöznek,
és hogy nem… és hogy tehetetlen vagyok.
És hogy… tudom, semmit sem tehetek ellene.
Nincs menekvés.
Nincs semmilyen kiút.
Mondjuk, hogy tehetetlen vagyok!
- Igen. - Tehetetlen vagyok. Tehetetlen.
Amikor visszagondolsz erre, a tehetetlenség érzésére,
akkor mit gondolnál szívesebben most magadról?
Hogy nem vagyok tehetetlen. Hogy…
Hogy el fog múlni ez a gondolat.
Hogy hű vagy önmagadhoz, és nincs mitől félni.
Nincs min aggódni.
Érzed, milyen érzelmek jönnek fel most?
Szomorúságot éreztem.
Értem. És hol érzed ezt a testedben?
Itt.
Jó. Akkor dolgozzuk fel úgy, ahogy a múltkor!
Keresztbe tesszük a karokat.
Térj vissza az emlékhez, a negatív gondolatokhoz!
Tehetetlen vagyok. Közben figyeld az érzelmeidet!
Figyeld, mik törnek fel!
Tinédzserkoromban kezdődött.
Ez volt az egyik első külföldi utam,
a menekülés az anya halála utáni káoszból.
Egy afrikai út.
Úgy két hét hétig voltam ott.
Nagyon sokat segített.
Annyira… felszabadító érzés volt!
Előtte még sosem éreztem ilyet.
Ezután visszatérni Angliába,
tudva, hogy mi vár rám ott,
tudva, hogy nem menekülhetek, ijesztő volt.
Mit érzel most?
Hát, hogy…
Az okozott traumát.
Ahogy a múlt érzései és emlékei
mélyen kapcsolódnak a jelenhez.
Menjünk tovább ezzel!
Figyelj ezekre az érzelmekre, érzésekre, amik feltörnek!
Az emlékekre.
Minden jó, ami feltör.
Mindegyik vissza… Visszajönnek a régi…
A trauma nagyon is…
helyhez kötött.
Jó, menjünk tovább ezzel!
Figyelj erre!
Nagyon jó érzés… Nem tudom, hogy ez is hozzátartozik-e,
de… tisztábban tudok gondolkozni.
Ha bármi feljön, akkor szó szerint… huss…
ezzel végeztünk. Huss!
Szuper! Igen, ez is a célja. Nagyon jó.
Most térjünk vissza az elejére!
Amikor repülőre szálltál,
a kezdőképre, a repülőn ülve.
Térj vissza, nézd meg, milyen érzéssel jár most!
Nyugalommal és erővel.
A nyugalomból jövő erővel.
Bár az EMDR-t az igazán nagy traumáknál javasolják,
olyanoknak, akik cunamikat, háborúkat éltek át,
az esetek nagy részében igazából
olyan felnőtteket kezelünk, akiknek rossz gyerekkori emlékeik vannak.
Vagy akik olyan dolgokat éltek át, amiket nem tudtak jól feldolgozni.
Így valójában egy gyereket kezelünk, még ha a páciens 50 éves is.
Az egyik legfontosabb dolog, amit megtanultam,
hogy néha vissza kell térni
a kellemetlen emlékekhez.
Hogy feldolgozzuk azokat a gyógyulás érdekében.
Nekem a terápia segített, hogy bármivel meg tudjak birkózni.
Ezért vagyok most itt. Ahogy a feleségem is.
Az érzés, hogy a királyi családban rekedtem…
Nem volt lehetőség kilépni.
Amikor végül meghoztam ezt a döntést a családomért,
akkor is azt mondták, hogy nem lehet.
„Mégis meddig súlyosbodjon a helyzet, hogy megengedjék?” Ezt gondoltam.
Öngyilkos akart lenni.
Nem szabadott volna idáig fajulnia.
Van, amit megbántam?
Igen. A legjobban azt bánom, hogy nem álltam ki korábban,
már a kapcsolatom elején, a rasszizmus ellen.
A történelem megismételte önmagát.
Anyát a halálába üldözték, miközben a párja egy nem fehér ember volt.
És most mi történik?
A történelem tényleg megismétli önmagát.
Nem nyugszanak, amíg meg nem hal.
Feldühített a gondolat…
hogy anyához hasonlóan őt is elveszíthetem.
Hogy… újra megismétlődhet.
És ugyanazok az emberek okozzák, ugyanaz az üzleti modell,
ugyanaz az ipar.
Apa régebben mindig azt mondta nekem,
Vilmosnak és nekem is:
„Nekem is ilyen volt, úgyhogy nektek is ilyen lesz.”
Ennek semmi értelme!
Csak azért, mert te szenvedtél, attól még nem kell a gyerekeidnek is.
Pont ellenkezőleg.
Ha te szenvedtél valamitől, tegyél meg mindent azért,
hogy helyrehozd a dolgokat a gyerekeid érdekében…
Akármilyen élmény… negatív élmény ért téged.
Mi fontosabbnak tartottuk a mentális egészségünket.
Most erre koncentrálunk, ahogy a továbbiakban is.
Nem az a lényeg, hogy helyrehozzuk a dolgokat?
Nem az a lényeg, hogy a történelem ne ismételhesse meg önmagát?
Hogy bármennyire is szenvedtél, azt ne add tovább a gyerekeidnek?
A traumák más hatással vannak a gyerekekre, mint a felnőttekre.
Képzeljünk el egy vihart!
A felnőttek erős fák, jók a gyökereik…
GYEREKPSZICHIÁTER A HUMANITY CREW TÁRSALAPÍTÓJA
…a trauma csak az ágakat éri.
Nem azt mondom, hogy az nem baj. Az is nagy baj.
De túllépnek rajta. Lesznek gondjaik, és a többi.
De egy gyerek inkább egy kis bokor. Nem erős.
Ha nem avatkozunk közbe, akkor a gyökerek, amikor felnőnek,
nem fogják kibírni a viharokat.
Még egy enyhébb szellő is,
az megsértheti őket a jövőben.
Így nagyon fontos először a gyerekkori traumát kezelni,
mert akkor még nagyobb az esély a gyógyulásra és felépülésre.
SZÁMOSZ, GÖRÖGORSZÁG
Fawzi! Hé, Fawzi!
Persze!
- Na! Most ébredtél fel? - Igen.
Amikor először jöttünk, ott értünk partot.
És te hol értél partot?
Én nem ott.
Én a hegy mögül jöttem, azon a részen értünk partot.
Három órával később a görögök kihívták a rendőröket,
kijöttek, és elvittek minket.
Egyszer kifogyott az üzemanyag a tenger közepén, de vissza tudtunk fordulni.
Egyszer vagy kétszer indultatok útnak a tengeren?
Összesen háromszor.
Érted? Ha lenne egy gyerek, aki gyenge,
egy görög fiú, aki fél valamitől,
te segíthetsz neki.
Mondd neki, hogy: „Fawzi vagyok, Szíriából jöttem.
Túléltem egy háborút, és sikerült átkelnem a tengeren,
három próbálkozás után, egy kis csónakban, egy veszélyes úton.”
Ezt sose felejtsétek el! Hősök vagytok, akik átkeltek a tengeren.
És ez nagyon fontos dolog.
Úgyhogy ma megkeressük!
LESZBOSZ, GÖRÖGORSZÁG 2015 OKTÓBERE
2015-ben
tanúja voltam a történelem egyik legsúlyosabb menekültválságának.
Két-három hajóból 30 lett, aztán 30-ból 100.
Közel 250 000 ember jött.
Szinte egyedül voltam orvos a parton.
Újraélesztést csináltam, az embereknek…
szükségük volt rám, az egyedüli orvosra,
kerestek, hogy megállapítsam a halál beálltát.
Ennyi. Nincs mit tenni.
- Jó. - Adjunk neki tiszteletet!
Ennyi.
Azt hiszem, 21 újraélesztés járt sikerrel. Hatot elvesztettem.
…tíz, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19…
…21, 22, 23, 24, 25…
Igen, igen.
Nem csak a test szenved el traumát,
nem csak a testnek kell orvos.
Az elme is útra kel, valakinek kezelnie kell azt is.
Huszonegy napba telt,
hogy én és a gyönyörű, okos feleségem,
Maria, megalapítsuk a Humanity Crew-t.
Azóta ez a munkánk.
A pszichológiai útra koncentrálunk,
hogy újra összekapcsoljuk az életet a hátrahagyott lélekkel.
Rakok le ilyen kártyákat.
Kiválasztjátok, mit éreztek most, egyből mutassatok rá!
Most arra, amitől valamilyen jó emlék ugrik be!
Emlékezzetek vissza a pillanatra, a hangokra és az illatokra,
az emlékekre, a nevekre!
Bármire.
Jó, most vegyük magunk elé a kártyát!
Kaptok egy papírt.
Tegyétek rá a kártyát!
Most rajzoljátok köré
az emlékhez kapcsolódó részleteket!
Mit választottatok? Mit rajzoltatok? Meséljetek róla! Ki kezdi?
Amikor bekerültem az óvodába,
akkor elvittek minket a vidámparkba.
Kaptunk gyümölcslevet meg kekszet.
Hű!
Fawzi?
Emlékszem, amikor Szíriában sakkoztam az unokatestvéreimmel, nénémmel, anyukámmal,
nevettünk, vidámak voltunk.
Az különböztet meg minket, hogy van jó és rossz is, igaz?
Van bennünk vidámság, de szomorúság is.
Ezeket nekünk kell irányítanunk.
El kell rúgni a szomorúságot, megtartani a vidámságot.
Így van.
Ahhoz, hogy elrúgjuk, beszélnünk kell róla.
Mintha parázs lenne bennünk, amit nem tudunk eloltani.
Teljesen el kell oltanunk, mindet, amíg ki nem alszanak.
Elolthatjuk hideg vízzel.
Látjátok, most olyan kártyákat teszek le, amik a nehéz dolgokra
emlékeztetnek minket.
Amik fájdalmasak, szomorúak, szörnyűek.
Amiket el akarunk oltani.
Ha láttok egy kártyát, ami valamilyen
nehéz dologra emlékeztet titeket.
Fawzi, nézz rá a rajzra,
képzeld el a tested, mondd el, mit érzel!
Szomorú voltam, amikor Szíriában láttam az Idlebet bombázó gépeket.
Az egyik bombától… kiestek az ablakaink.
Szünet, vegyél egy nagy levegőt!
Ez a legnehezebb emlék, ami az eszedbe jut?
A legnehezebb az utolsó robbanás volt.
A legtöbb ember a bombázásban halt meg, ami félóránként történt.
Ki halt meg, akit ismertél?
Az öcsém, amikor eltalálták a játszóteret.
A nagynéném is meghalt.
Allah áldása legyen vele!
Mi az, amiről Fawzi fél beszélni?
Félek az öcsém haláláról beszélni.
Akarsz négyszemközt beszélgetni később?
Nem tudok majd beszélni róla, mert sírni fogok.
Azzal semmi baj sincs.
Amikor magadról meséltél, én is sírtam.
Szerintem mindjárt sírsz.
Semmi baj nincs, ha sírunk.
Gyere holnap, akkor beszélünk!
Szuper.
Ne félj, kedves Fawzi!
Yalla, Aboud, ti hősök!
Ne feledd, hogy nekünk is megvan a biztonságos közegünk!
Hosszú napunk lesz, sok a tennivaló,
ezért nagyon fontos, hogy megemésszük!
Hogy érzed most magad?
Mi az a dolog, ami most emészt?
Talán abba kéne hagynunk a munkát.
Tudod, hogy nem állhatunk le.
Essam, jól tudjuk, hogy nem állhatunk le ezzel a munkával.
Ha mi nem dolgozunk, akkor ki fogja csinálni?
Szerinted megvan a fiúknak a biztonságos közeg?
Nekünk is megvan.
Próbálom megtalálni a sajátomat.
Ha a gyerekekre nézünk, akkor ott a nagy lehetőség.
Nemcsak könnyíteni vagy átgondolni lehet a dolgokat,
de át is tudjuk formálni azokat.
Hová üljünk?
Ahová tegnap.
Leülsz ide?
Ide.
Készen állsz?
Igen.
Kicsit állsz készen?
Nem.
Félsz?
Nem annyira.
Félsz, hogy olyan dolgokról beszélgetünk,
amiktől tartasz?
Az egyetlen, amiről nem szeretek beszélni, az a bombázás.
Ezért kell legyőznünk. Annyi boldogság van benned!
Mindig mosolyogsz, ezért mindent le tudunk győzni.
Tessék.
Nem akartál beszélni az öcsédről,
amikor a bombázásról beszélgettünk, igaz?
Mert félek attól a történettől.
Mi az a történet, mire emlékszel belőle?
Félek a történettől, mert amikor az öcsém meghalt,
nem láttam a fejét.
Darabokra szakadt a teste.
Ott voltál te is?
Ott voltál vele a játszótéren?
Nem.
Amikor eltalálta a bomba, akkor a barátai szóltak, akik vele labdáztak.
Odarohantam hozzá, de nem láttam a testét. Nem láttam belőle semmit.
Mennyire vagy szomorú, ha a nulla kicsit szomorú, a tízes nagyon?
Hetes a tízből, hét.
Ha segíteni akarsz valakinek kilábalni egy traumából,
mindent meg kell tenned,
hogy a közbeavatkozás minél közelebb történjen a trauma helyéhez
és idejéhez.
De ha nem, az sem a világvége.
Fawzi főleg a Szíriában történtekről beszél.
A kártyákat és a képzeletet használva
visszamegyünk ezekhez a pillanatokhoz,
de vissza is hozzuk a biztonságos közegbe, ahogy megnyugodhat.
Még egyszer, lélegezz, és nézz rá!
Mély levegő!
Van olyan részlet vagy kép, amit elnyomsz magadban?
Próbálom elfelejteni az öcsémet, de nem megy.
Hogy érted, hogy próbálod elfelejteni?
Amikor ezt mondom,
az azért van, mert elszomorít a gondolata.
Elrakhatnánk ezt a képet? Mindjárt sírni fogok.
Micsoda?
Most sírni fogok.
Miért ne?
Mit láttál, amikor odamentél a játszótérre
a bombázás után az anyukáddal?
Én? Belül úgy éreztem, hogy megállt a szívem.
Anya annyit sírt, hogy megbénult, nem tudta mozgatni a lábát.
Nyugodtan beszélhetsz és sírhatsz!
Háború dúl benned.
Háborúban állnak a jó és a rossz emlékek.
Az fogja meghatározni Fawzit jövőre,
tíz vagy 20 év múlva,
hogy ki fogja megnyerni ezt a háborút.
Azért, hogy nyerj,
meg kell velük küzdened.
Így van.
Kipróbáljunk valami izgalmasat?
Igen.
Ez te vagy. Komolyan, ilyennek látlak téged.
Most színezd ki olyanra,
amilyen szuperhős vagy!
Mert Fawzi szuperhős.
Erősebb vagy, mint Superman és Pókember.
Te vagy Szuper Fawzi!
Szuper Fawzi nem úgy öltözködik, mint mások.
Szerinted milyen tulajdonságoktól lesz valaki szuperhős?
Nekem csak a bátorság ad erőt.
Az eszem és a gondolataim.
Ez egy egyszerű megelőzés.
Sokkal könnyebb megelőzni, mint később kezelni.
Szuper Fawzi lesz a neve.
Szuper Fawzi.
Csak a megfelelő hely kell hozzá,
hogy vegyük a traumatikus élményt,
és valami jóra formáljuk át.
Mi ezt „sorsdöntő órának” hívjuk.
Hozzuk elő a mélyen lévő érzéseket!
Mit akarok még kiadni magamból?
Ki akarom adni a dühömet!
Fawzi, a testvérei és a barátai igazi hősök.
Komolyan így hiszem.
A mi feladatunk az, hogy feldolgozzuk velük a traumát,
hogy megtaláljuk a jó emlékeket,
és visszahozzuk azokat.
A feliratot fordította: Alimuradov Dóra