בשבילי, להיות בדיכאון זה כמו...
להיות בחלק הכי חשוך וקר...
של האוקיינוס עם משקולות של 50 ק"ג על הקרסול.
ואני כל הזמן מנסה לשחות למעלה...
ו... ואני רק ממשיך לשקוע.
לשקוע, יותר ויותר עמוק.
בפאניקה.
את יודעת...
ועם הפאניקה מגיעים התסכול והכעס.
תוקפנות.
כל הרגשות שאני מדחיק
עולים ביחד
כשאני נמשך למטה.
את יודעת? ו...
וזו תחושה של קור, חושך ובדידות.
וזה פשוט אוכל אותך לגמרי בן רגע,
עד שאתה מבין איך לחלץ את עצמך מהשלשלאות
ולשחות למעלה לאט, ולהרגיש את הלחץ משתחרר
ואתה יכול להתחיל לנשום.
זה תמיד בא והלך. זה קרה לי כשלמדתי במכללה.
אבל תמיד אמרתי לעצמי
שאני מגזים.
תמיד מצאתי תירוץ או משהו אחר
כדי לטאטא את זה מתחת לשטיח.
- דמאר -
גדלתי בקומפטון, קליפורניה.
לא היה לנו הרבה,
אבל הוריי היו המגינים והתומכים הכי גדולים שלי.
ראיתי את אמי מאבדת את כל אחיה בגלל אלימות של כנופיות.
ראיתי חברים, בני משפחה,
מאבדים את חייהם בגיל צעיר.
אני זוכר פעם אחת שמכונית התקרבה לאט,
ועכשיו אתה צריך להתכופף, להתחבא מאחורי המכונית כי הם פתחו באש.
עד היום הזה,
כשמכונית מתקרבת אליי לאט...
אני מהסס, "מי זה?"
זה גבה ממני מחיר.
זה דחף אותי לרוץ לעבר משהו...
שנתן לי פתח מילוט.
- קומפטון -
וזה תמיד היה כדורסל.
דה-רוזן!
רק שם יכולתי להרגיש
שאני רחוק מהכול, ויכולתי להרגיש כמו אני עצמי.
בסיום גדול!
תמיד ניסיתי להשתמש בזה בתור השלווה שלי,
אבל אף פעם לא התייחסתי למציאות של הדברים שהתרחשו באותו רגע.
בבחירה התשיעית בדראפט האן-ביי-איי 2009,
ה"טורונטו רפטורס" בוחרים
בדמאר דה-רוזן מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
בחיפוי של ביומבו. דה-רוזן זורק וקולע.
עולה להתקפה. הו, איזו הטבעה חזקה.
דה-רוזן מטביע.
איזו הטבעה!
ככה נראה שחקן אול-סטאר, חברים.
עכשיו העתיד מבטיח. אתה שחקן אול-סטאר, אתה מנצח.
אתה בטלוויזיה, אתה מקבל המון תשומת לב
עד הרגע שהכול פשוט מכה בך.
אתה מדחיק המון כאב במשך השנים,
המקומות האפלים שהייתי בהם, מתחילים לבוא לעתים קרובות יותר.
במקום מפעם לפעם, זה פעם ביומיים.
ומפעם ביומיים עכשיו זה נמשך שבוע.
זה היה תדיר כל כך, עד שנאלצתי
פשוט להישבר ולהתייחס לזה.
- דמאר דה-רוזן הדיכאון מכניע אותי -
הוצאתי את הציוץ הזה.
באותו רגע קצר, הרגשתי כאילו אני פורק משהו מעליי.
ואז הלכתי לישון, אבל אתה מתעורר ל...
- דמאר דה-רוזן מדבר על מלחמתו בדיכאון -
אחרי זה, נאלצתי להתייחס לזה.
- דמאר דה-רוזן מדבר על דיכאון -
אני מכיר הרבה אנשים שמתביישים לדבר על זה.
ספורטאים אף פעם לא מדברים על זה. ואתה כן דיברת.
- נאבק בדיכאון ובחרדה -
כמה שחקני אן-בי-איי שיתפו במאבקיהם בבעיות נפשיות.
האם הדיכאון באן-בי-איי נפוץ משנדמה לנו?
בריאות הנפש באן-בי-איי. מה הליגה צריכה לעשות?
- דמאר דה-רוזן חושף את מאבקו בדיכאון -
אני רוצה לדבר על הטור של קווין לאב ב"פליירס טריביון".
- כל אחד עובר משהו -
הוא כותב בכנות רבה על המלחמה שלו בחרדה ובהתקפי חרדה.
הוא ניסח את זה היטב כשאמר שדמאר דה-רוזן...
- קווין לאב, דמאר דה-רוזן מדברים על בריאות הנפש -
פתח את הדלת בשבילו. -דמאר, כן.
- ציוץ של דה-רוזן גורף תמיכה ברשת -
מה שדמאר דה-רוזן עשה,
כשהחליט לדבר בפומבי על הדיכאון והחרדה שלו
חולל שינוי גדול,
בטח באן-בי-איי, ובכל ענפי הספורט המקצועניים...
- אדם סילבר נציב האן-בי-איי -
כי זה אפשר לשחקנים להרגיש בנוח
ולדבר בפומבי על נושאים חשובים מאוד.
דווח שבאן-ביי-איי שוקלים...
- אן-בי-איי: שם המדהים קורה -
לעדכן את מדיניותם בנושא בריאות הנפש לקראת עונת 2020-2019.
לדברי "האתלטיק",
הליגה תנהיג יוזמות חדשות בתחום בריאות הנפש
שכל 30 הקבוצות יחויבו לציית להן.
אנחנו אפילו לא שמים לב כשאנחנו הולכים לאיבוד בפעילות ספורטיבית,
זו ההדחקה שלנו של מה שקורה בחברה.
ולקח לי...
כמעט עד גיל 30 עד שהבחנתי בזה.
הספורטאים המקצוענים חווים את כל המאבקים
שכל אחד אחר במסגרת הזמן הזאת חווה, בתוספת הפרסום...
- ד"ר קורי ייגר פסיכותרפיסט "דטרויט פיסטונס" -
והצלחה כלכלית,
לצד שאר הדברים שנלווים למעמד
של ספורטאי בכיר.
אבל העולם לא רואה את זה כך.
בעיני העולם זה, "אתה עם כל הפרסום שלך,
עם כל הכסף שלך, הבעיות שלך מן הסתם בטלות ומבוטלות."
אבל זה לא נכון. הקיום האנושי עדיין תקף.
"טיפול אצל פסיכולוג או השקעה בבריאות הנפש
מעידים על החולשה שלי."
ספורטאים מקצוענים חושבים,
"היריב שלי יזהה את החולשה הזאת,
ואז אולי האנשים שמחליטים לגבי החוזה הבא שלי
יזהו את החולשה הזאת."
וספציפית לגבי הקהילה האפרו-אמריקנית,
אנחנו לא רוצים אנשים מבחוץ.
זה מעיד על אמונה רבת-שנים בקהילה שלנו
שאנשים מבחוץ אולי לא יעזרו לנו.
אז עצור. אל תספר על זה לאף אחד.
למעשה, אנחנו לא רוצים לדבר על זה יותר מדי אפילו בחוג המשפחה.
אנחנו אומרים, "הבחור הזה מתמודד. כבר שנים הוא מתמודד."
אבל מדובר בבעיות נפשיות,
בעיות נפשיות לא מטופלות.
הייתי המאמן הראשי בטורונטו במשך שבע שנים,
והכרתי את דמאר מהשנה השנייה שלו באן-בי-איי,
אולי מהשנה השלישית, וראיתי אותו מתקדם.
ברנדה ואני והילדים שלנו היינו באל-איי. אימנתי במשחק האול-סטאר.
- דוויין קייסי מאמן "דטרויט פיסטונס" -
קמתי בבוקר וראיתי ציוץ שהוא העלה שאמר שהוא מתמודד
עם בעיות שונות, דיכאונות.
זה זעזע אותי, כי לא היה אפשר לדעת.
ובנימה אישית, כששמענו שהוא מתמודד,
את מרגישה שאכזבת אותו.
את מרגישה שהקשר שלכם לא היה מספיק
כדי שהוא ירגיש בנוח לומר את זה.
- ברנדה קייסי אשתו של דוויין -
ולכן הרגשתי שפישלנו בגדול.
אבל הייתי אומר גם, ברנדה,
שמנגנון ההתמודדות כדי לחפות על זה הוא חזק מאוד.
נכון. -ואני חושב שחלק מזה,
מבחינת האדם הבודד, הוא אומר, "אני לא אמור להתמודד עם הדבר הזה.
אסור לי לספר לאנשים."
אבל אני גאה בו כל כך שהוא נרמל את זה,
שזה בסדר לדבר על זה.
וזה לימד אותי שאני יודע מה אני לא יודע,
ושאין לי את ההכשרה ואת הכלים
להיכנס לטריטוריה הזאת בחייו של אדם צעיר.
קדימה, די-ג'יי.
מסיבה זו, כשהתחלתי לאמן בדטרויט,
נוכחותו של מישהו כמו ד"ר ייגר בצוות
הייתה אחד הדברים הראשונים שביקשתי,
מישהו שיוכל לטפל בזה באופן מקצועי.
אז ספר לי קצת מה מצבך הנפשי.
איך חזרת מפציעה שהשביתה אותך...
השפה של המילים הראשונות שאתה אומר למישהו
היא קריטית.
יש המון מטפלי פופ או פסיכולוגים פופ.
"נראה לי שהילד הזה סובל מחרדה
ואולי קצת דיכאון."
חכו רגע.
ספר לי על ההבדל בין דיכאון ועצב?
אנשים לא באמת יודעים.
אז מה ההבדל בין חרדה לבין תחושה של חשש?
אנשים לא באמת יודעים.
אנחנו לא צריכים להיכנס לתיאור קליני.
ואני חושב שזה חשוב לשחקנים.
התיאור הכי טוב שאני נותן של צורת הטיפול שלי
הוא שזו פשוט שיחה.
אף אחד לא מתנגד לשיחות.
אז איך עבר הבוקר?
היה מעולה. עשית עבודה מצוינת.
כן? -כן.
קורי היה מדהים.
כשהוא הגיע בשנה שעברה...
- לנגסטון גאלוויי שחקן "דטרויט פיסטונס" -
זו הייתה הקלה עצומה, כי השחקנים
הסירו את ההגנות שלהם בסביבתו.
מישהו שנראה כמוך, מישהו
שיכול להיות חביב, שיכול לדבר על דברים.
כשיש לי קשיים ואני בא לדבר איתך, ברור לי שאתה לא יכול לפתור אותם.
כן. -אבל זה משחרר...
זה משחרר הרבה מהמתח. -את הלחץ, נכון?
וזה מה שמייחד אותו בעיקר,
כי הוא לא רוצה ממך כלום, אבל הוא רוצה בשבילך הכול.
הוא רוצה שתהיה הכי טוב שאתה יכול להיות.
שלוש השנים האחרונות היו...
הייתי אומר, כנראה שלוש השנים הקשות ביותר בחיי.
הגורמים למתח הם עצומים.
כשבמגרש הכול הולך נהדר...
החיים נהדרים.
אבל כשבכדורסל הולך פחות טוב,
או כשדברים שאינם בשליטתך משפיעים עליך, זה מטלטל אותך.
זה האן-בי-איי. אז כולם מסתכלים כל הזמן.
- סברינה גאלוויי אשתו של לנגסטון -
יש רשתות חברתיות, תמיד יש איזה ציוץ,
תמונה באינסטגרם.
יש שמועה על החלפה, שמישהו מוחלף,
מישהו מקוצץ.
ההורים שלו מזדקנים. הוא כבר אבא.
תמיד יש לחץ.
כשדמאר אמר שהוא בדיכאון,
זה טלטל את עולם האן-בי-איי.
כי רוב השחקנים לא ידעו מה לחשוב על זה.
זה אומר שהוא חלש?
זה אומר שהוא חזק משום שקם ואמר את זה?
איך אני יכול להבין מה זה אומר לגבי העתיד שלנו?
מוכן? חיוך.
קדימה.
כשאנחנו מדברים על בריאות הנפש,
אנחנו מדברים על זה בשלב שכבר הגענו למשבר.
ואני חושבת שזה חזק יותר כשמבינים ש...
מוטב שתפתרו את זה עכשיו,
כדי שכאשר תיקלעו למשבר,
תהיו מיומנים וערוכים לזה ותהיו מוכנים.
מבזק חדשות ליום ראשון אחר הצהריים.
- קובי בריאנט נהרג בהתרסקות מסוק בגיל 41 -
אלוף האן-בי-איי חמש פעמים, מצטיין הליגה לשעבר, קובי בריאנט,
נהרג מוקדם יותר בלוס אנג'לס בהתרסקות מסוק.
דיווחי החדשות מגיעים עכשיו.
קובי בריאנט הוא אחד מכמה הרוגים במסוק.
- קובי בריאנט נהרג -
הם החליטו שמי שיתפוס את כדור הביניים,
במקרה זה טורונטו, הם יחכו שהזמן בשעון הזריקות ייגמר
בגלל המספר 24, כמחווה של כבוד לקובי בריאנט.
הייתי צריך לשחק באותו יום,
וזה היה המשחק הכי קשה שנאלצתי לשחק בחיי.
בחיי...
כלומר, מילים...
מילים לא יכולות להסביר את זה.
מותו של קובי השפיע על כולם,
אבל במיוחד על שחקני האן-בי-איי.
לעתים קרובות מדיי, כשמדובר באבל ובאובדן,
אנחנו נוטים לתפוס מרחק כי אנחנו לא יודעים מה לעשות.
לכן המשימה שלי היא דווקא להתקרב
ולתת לכל אחד את סוג התמיכה שהוא צריך.
- מחווה לקובי בריאנט: הפיסטונס בחולצות מס' 8 ו-24 -
אנו חולקים כבוד לקובי בריאנט...
אני רק רוצה לקיים שיחה קצרה
על מצבכם, איך אתם מרגישים לגבי דברים.
אבל הוא ייחודי לכל אדם ואדם.
מה שאני עושה
יהיה שונה וייראה שונה ממה שאתם עושים.
נכון.
אני שואל אנשים כל הזמן, אם אנחנו מתאבלים שונה, אז מי צודק?
כולם צודקים.
כן. -זה שלי. זו הגרסה שלי.
כן. אני חושב שזה עוזר מאוד,
פשוט האפשרות לדבר על זה.
אחרי שעברו כשעתיים...
תפסתי את עצמי עדיין יושב באותו מקום.
לא זזתי.
אדם ששיחקת מולו, אדם שהכרת בילדותך,
אליל כמו...
זו מכה קשה.
זה כמו פצע פתוח שאתה פשוט לא יכול לרפא.
- ג'יי-די דובואה עוזר מאמן "דטרויט פיסטונס" -
כששמעתי על זה, הדבר הראשון שאמרתי...
התגובה שלי הייתה, "קובי לא יכול למות. מה זאת אומרת?"
כן. -כן.
זה כבד. -כן.
זה הקטע של היותו בלתי מנוצח.
כמו... -כן.
הוא הרי גדול מהחיים. איך... -כן.
קובי לא מת. -כן.
כשהזדמן לי לשחק נגד קובי,
אמרתי, "טוב. זה אמיתי."
כאילו, זה האליל שלי.
יש כאן אגדה. -כן, כן.
אחרי כמה התקפות פתאום אני מוסר לו כדור עובר.
אמרתי לעצמי, "לעזאזל, אני מוסר כדור עובר לקובי."
אני יודע שכל החברים שלי צופים.
כולם צופים. כן. -הליגה צופה.
והחברים שלך. -כן, הם צפו.
והם חשבו, "אם לא תחסום את הזריקה הזאת, זה הסוף.
נרד עליך בבית."
ו...
הוא חתם לי על זוג נעליים אחרי המשחק.
והוא אמר, "תמשיך, אחי. תמשיך בדרך הזאת."
זה אומר שזה נשאר איתך לתמיד.
הזיכרונות? -כן.
אף אחד לא יוכל לקחת אותם.
הבן שלך יושב לידך,
בגיל 12 או 14, ושואל, "אבא, שיחקת נגד קובי?"
כן. -תוכל לספר את הסיפורים האלה.
זה יהיה מגניב. כן. -כן, זה מגניב.
אני הולך צעד אחד לאחור כהורה, כאב,
זה גורם לי להוקיר את הבן שלי עוד יותר עכשיו.
כן. -כי המחר פשוט לא מובטח.
זה נתן לי נקודת מבט של...
זה גדול הרבה יותר מהמשחק.
הכדור יפסיק לקפוץ פעם.
לעתים קרובות מדי אנחנו לא טורחים ליצור את המרחב כדי להבין זה את זה.
ואני חושב שהעבודה הזאת מאפשרת לי להקדיש לזה זמן.
הנסיעות עם הקבוצה, הקרבה אליהם,
נותנת לי הזדמנות לנהל את השיחות האינטימיות האלה
ולבנות אמון.
אני חושב שההצלחה נמשכת באותו אופן ללא לאות,
לקיים את השיחות החשובות כל כך האלה
סביב פיתוח בריאות נפשית.
אבל קודם צריכה להיות הבנה.
- אמבר -
בגיל 17 עזבתי ללימודים בסירקיוז.
הייתי לחוצה מאוד, אבל גם נרגשת מאוד.
באותו זמן ידעתי שזו החלטה טובה.
השנה הראשונה בסירקיוז הייתה מוצלחת מאוד.
היו לי חברים, תחביבים, ציונים טובים, שיעורים מעניינים.
- אונ' סירקיוז -
הצטרפתי לכל מסגרת שאפשר להעלות על הדעת.
אבל בקיץ 2016,
בדיוק חזרתי מלימודים בחו"ל...
ואבי מת מהתקף לב.
כשסיפרו לי, לא האמנתי.
הייתי במצב קטטוני, לא דיברתי עם אף אחד.
אבל בעולם הפרטי שלי, בפרנויה הפרטית שלי, לא האמנתי.
חשבתי שזו בדיחה.
הגיעה הלוויה, ולא האמנתי למה שמתרחש.
כי הרגשתי שכולם עושים ממני צחוק.
כולם משתפים פעולה.
מה שזה לא יהיה, כולם משתפים פעולה,
ואני נמצאת בחוץ כי זה קורה לי.
הרגשתי כאילו משהו אחר התרחש לפני מותו של אבי,
ואני חושבת שמותו של אבי...
האיץ את הכול.
התחלתי להתבודד. התחלתי לא לדבר עם אף אחד.
ובדיוק באותה תקופה התחלתי לשמוע את הקול.
ו...
חשבתי שזה אמיתי.
הקול מספר לי את המחשבות שלי.
את כל חוסר הביטחון.
מותח ביקורת על כל דבר שאני עושה, כל דבר שאני חושבת.
ואני חושבת שאנשים פועלים יחד עם הקול
להשפיל אותי.
יש שבר במציאות ובמחשבות שלך.
זה מקשה עליי להבחין בין החיים האמיתיים לפרנויה שלי.
לפני הכול...
אמבר הייתה אינטליגנטית כל כך, ערנית כל כך.
כשהגענו לכאן, למדינה הזאת, כדי להתחיל את בית הספר,
המורה ניגשה אליי ואמרה, "הילדה הזאת מדהימה."
- אנני מרטינז אימא של אמבר -
כשאביה מת בפתאומיות,
הכול השתנה.
היא חזרה לחופשה מהלימודים והיא גרה כאן, בבית שלי,
ולא היה אפשר לזהות אותה.
נזקקתי לעזרה.
לא האמנתי שמישהו רוצה לעזור לי באותה תקופה.
הרגשתי שכולם מבקשים את רעתי.
אני זוכרת יום אחד שהייתי בבית וחשבתי,
"אני חייבת ללכת. אני חייבת לעזוב את המקום הזה."
אני לא יכולה לסבול את המסרים התת-הכרתיים שאני מקבלת כל הזמן.
אני לא יכולה לסבול את... החשיבה,
את הקול הבלתי פוסק בראשי
או את הביקורת הבלתי פוסקת על כל דבר שאני עושה.
אני לא יכולה לסבול את זה. אני רוצה... אני רוצה למות.
אימא שלי הזעיקה אמבולנס ואשפזו אותי.
היא לא רצתה שאגע בה.
רציתי לחבק אותי ולומר, "אמבר, אני כאן איתך."
ואז אובחנתי כסכיזופרנית.
הם תיארו לי את התרחיש הגרוע ביותר,
שהיא לא תוכל לסיים את הלימודים,
שהסטטיסטיקה מראה שילדים
בגיל הזה לא מסיימים את הלימודים, לא מצליחים למצוא עבודה
כי הם לא מסוגלים להתרכז או שהם קופצים מעבודה לעבודה.
הם לא יכולים לנהל חיים תקינים.
ו...
בדרך כלל הם מתאבדים
בגיל צעיר.
זה מה שהרופא אמר לי.
הנוהג של מתן אבחנה של סכיזופרניה
כצפי של אבדון
חייב להיפסק.
- ד"ר פטרישיה א' דיגן -
- מובילת דעה בתחום השיקום בבריאות הנפש -
זה לא נכון. זו מיתולוגיה קלינית.
יש כל כך הרבה מסרים שליליים
שיוצאים ממערכת בריאות הנפש ומהתרבות שלנו
לגבי המשמעות של קבלת אבחנה של סכיזופרניה.
יש עדיין כל כך הרבה שאנחנו לא יודעים.
יש הטוענים שזו מחלה נוירוכימית במוח.
יש הטוענים שהיא תורשתית.
הנעלם בכל זה הוא נושא הטראומה.
אבל מה שעומד מולנו בבירור זה בן אדם שסובל.
ומתן טיפול מכבד
ויחס אכפתי ועמוק הוא הצעד הראשון.
במהלך האשפוז נפגשתי עם צוות של פסיכיאטרים,
פסיכולוגים, אחיות.
בדרך כלל תסמיני סכיזופרניה מתחילים להופיע
בצעירים בני 16 עד 30.
אנחנו עובדים לפי מודל של שיתוף בקבלת ההחלטות
שכולל פסיכיאטר שרושם תרופות, ואותי, קלינאית ראשית.
- אנג'לה ווטרפול, עו"ס -
ויש לנו גם אחות
ומומחה לתעסוקה והשכלה נתמכת, ואנחנו אומרים,
"בואי תהיי חלק מהצוות. בואי נמצא פתרון.
אם הלימודים חשובים, בואי נמצא דרך שתוכלי ללמוד
ותגורי בבית בזמן שאת מסתגלת
לחוויה שלך ולמה שקורה איתך."
בששת החודשים הראשונים היא חוותה תסמינים רבים.
היא באה, נכנסה לפגישה איתי
ולאחר מכן פגישת המשך עם אמה, שאמרה, "אנחנו מודאגות מאוד.
היא אומרת שאין לה תוכנית.
היא אומרת שהיא לא תפגע בעצמה אבל אנחנו מודאגות."
אני רק רוצה לחיות בשלווה.
והאופי של המחלה שלי
מונע את זה ממני.
אני לא יכולה לחיות בשלווה
כשיש לי קול שהולך אחריי לכל מקום.
הקול המשיך להתחזק.
בכל מקום יש רעשים
ואיך לעזאזל אני אמורה אי-פעם...
להרגיש בסדר?
אני לא מבינה.
היה לי איום ונורא אצל אימא שלי.
היא לא ידעה איך להתמודד עם סכיזופרנית.
אין לי טענות אליה, אבל אני מדוכאת נורא.
לפעמים אני לא יודעת איזה יום היום.
רוב היום אני ישנה.
נכנסתי למאניה וניסיתי להתאבד באותו יום.
התעצבנתי שזה לא הצליח, ששום דבר...
שאני עדיין צריכה להתעורר לזה,
שאני צריכה להתעורר לקול הזה.
אני אישית הרגשתי...
שאני לא עושה את העבודה שלי כמו שצריך.
לא ידעתי מה לעשות.
נדרש לי זמן מה כדי לגרום לאנג'לה... כדי להרגיש שאנג'לה בצד שלי,
כי הרגשתי שכולם בצד של הקול.
הקול רוצה שאהיה מושפלת
ושאהיה מדוכדכת ושארגיש...
מותקפת.
אחרי האשפוז השני,
החלטתי שאני באמת סכיזופרנית.
ושאאפשר לאנשים האלה לנסות לעזור לי.
אבל לקח לי המון זמן להשלים עם האבחנה שלי.
משהו שאני עדיין נאבקת איתו זה שאין דבר כזה "שם".
אין מקום אחר שאני צריכה להיות בו
או שאהיה בו או משהו אחר שאני צריכה לעשות.
אלה החיים שלי.
יום אחד התקשרתי לאימא שלי בדמעות.
ואמרתי לה, "אימא, זו הפעם האחרונה.
אימא, זו הפעם האחרונה. אני אבריא.
אני...
גמרתי עם זה."
אנחנו חוגגות את החיים שלך.
את זה ש...
את בחיים."
בשנה הזאת, בתמונה הזאת, הרגשתי...
נדרשה עבודה רבה כדי להגיע לחיוך הזה.
אחרי ההבטחה הזאת שלה,
הצלחנו לגרום לאמבר להמשיך בתוכנית
על ידי כך שהתמקדנו מאוד במה שחשוב לאישה צעירה.
וזה להרגיש נורמלית, ולא משנה מה המשמעות של זה לאותו אדם.
זה ללכת לאוניברסיטה.
זה מערכות יחסים, למצוא עבודה, להרגיש פרודוקטיבית.
להציב יעד ולחתור אליו.
לשאלה איך אתמודד עם התסמינים בשנים הקרובות
יש חשיבות מכרעת כדי לקבוע אם אעביר את כל חיי
באשפוזים פסיכיאטריים חוזרים ונשנים
או אם אצליח לחיות חיים נורמליים ומוצלחים
כמו רבים אחרים שאובחנו כסכיזופרנים.
תמיד רציתי עצמאות.
זה היום הראשון של המעבר.
באמת? -כן.
הבאת את כל זה היום? -כן.
זו הייתה עבודה מטורפת.
זה סוריאליסטי. חדר משלי, מרחב משלי. זה צעד גדול. זה מהלך של ילדה גדולה.
הפינה הזאת נראית קצת משוגעת,
ויש ערמה של בגדים על המיטה שלי, אז אני מתנצלת.
אבל הנה זה.
בהתחלה הייתי...
כעסתי כל כך.
זעמתי.
בתרבות שלי...
אימא ובת גרות ביחד לתמיד.
לנצח. -לנצח.
תאמיני בי. פשוט...
תביני כמה אני...
אני זקוקה לעצמאות.
זה מעורר בי גאווה רבה.
ואת יודעת את זה.
תודה.
אמבר ממשיכה לחוות מחשבות אובדניות באופן קבוע.
לא פעולות, לא תוכניות, לא שום דבר כזה, אלא מחשבות כמו,
"אולי היה קל יותר פשוט לא להתעורר הבוקר."
יש טריגרים, ויהיו לי ימים קשים
שאני אגיד, "היה יום מחורבן. אני רוצה לבכות היום."
זה לא אומר שאני צריכה לגשת לחדר המיון.
סכיזופרניה נשמע מפחיד נורא, אבל תראו את אמבר.
היא עובדת במשרה מלאה, לומדת לתואר שני.
היא תמשיך ללמוד לנצח.
זו מחלת הסכיזופרניה.
- חיבורים על -
רוב הזמן, הדברים שקורים בראש שלי לא הגיוניים.
אבל כשאני יושבת וכותבת אותם, אני חושבת,
"זה נשמע יותר הגיוני."
החלמה, כמו שאני לומדת, לא מתרחשת בבת אחת.
זו דרך ארוכה, מתמשכת ומפרכת.
שלווה פירושה להשלים עם כך שזה יהיה איתי כל יום.
לא במצב של מלחמה עם זה, אבל זה פשוט ילווה אותי.
אפשר לחיות חיים מלאים ובעלי משמעות
אחרי אבחנה של מחלת נפש קשה.
אני אדם שאובחן כסכיזופרן
כשהייתי עדיין נערה,
ובהמשך חיי השתקמתי
ועשיתי דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית.
אבל האפשרות לקום בבוקר וללכת לעבודה היא תרופה חזקה מאוד.
האפשרות להיפגש עם חברה לצהריים
היא תרופה אישית חזקה מאוד.
תרופות אישיות הן הדברים שאנחנו עושים כדי להרגיש טוב.
בכל הזדמנות שהייתה לי, רציתי להבין יותר על מה שקורה
ולמה מערכת העצבים שלי מגיבה באופן שהיא הגיבה.
אז לפני ארבע שנים, רק אחרי שפגשת את מג...
כן. -התחלת את התהליך
של לנסות להבין את זה.
לפני כן לא ניסית? -לא.
ומהר מאוד הסקתי שכדי שהקשר הזה יצליח,
אני אצטרך להתמודד עם העבר שלי.
כי היה שם כעס.
לא כעס עליה, פשוט כעס.
והיא זיהתה את זה. היא ראתה את זה.
אז איך אני מתקן את זה?
ובמקרה שלי הייתי צריך לחזור לעבר,
לחזור לרגע הטראומה, להתמודד איתו, לעבד אותו...
- הארי -
ואז להתקדם הלאה.
עכשיו, אחרי טיפול של יותר מארבע שנים,
חמש שנים כבר...
בשבילי, כל העניין הוא מניעה.
זה לא אומר שצריך לדבר איתם יום יום,
אלא שיש מישהו שיכול להדריך אותנו
וליצור את המודעות לרגעים בחיינו שבהם אנחנו עלולים להרגיש כאב
ואיך לצאת מזה,
ואילו כלים עומדים לרשותנו יום יום
כדי להבטיח שזה לא ייהפך לכדור שלג שהולך וגדל.
שיטת EMDR היא משהו שתמיד רציתי לנסות.
זו אחת מצורות רבות של טיפול או ריפוי
שרציתי להתנסות בהן.
ואין סיכוי שהייתי פתוח לזה לולא העבודה שהשקעתי והטיפול
שעברתי במשך השנים.
שיטת EMDR היא שיטה חדשה יחסית לטיפול מודע-טראומה.
- סניה אוקלי יועצת EMDR -
המשמעות של מודעות-טראומה היא שאנחנו מודעים למה שקרה למטופל
כשהוא פונה אלינו.
אנחנו לא רק מסתכלים על התסמינים, אנחנו חושבים,
"אילו אירועים בחייו יכלו לגרום לתסמינים האלה?"
זו אחת משיטות הטיפול שנכתבות באותיות גדולות.
הפירוש של EMDR הוא הקהיה ועיבוד מחדש ע"י תנועת עיניים.
מה שמייחד את שיטת EMDR זה שאנחנו מספקים גירוי דו-צדדי
בכך שאנחנו מבקשים מהמטופל להזיז את העיניים
או טופחים עליו או שהוא טופח על עצמו.
מה ש-EMDR עושה
זה שהוא מצמיד את הזיכרון הקוגניטיבי של הטראומה
לזיכרון חזק מאוד של תחושת ביטחון.
אתה רוצה להיות מסוגל לחשוב על האירוע הטראומטי
בלי לחוות את המצוקה הרגשית...
- ד"ר ברוס פרי צ'יילד טראומה אקדמי -
שנלווית אליו.
אתה מבקש מהמטופל לחשוב על הדבר השלילי
בזמן שהוא מבצע פעילות קצובה, אחידה שחוזרת על עצמה.
בסופו של דבר נוצרת ברירת מחדל חדשה עבור הזיכרון הזה.
היי, סניה. -שלום.
מה שלומך?
שלומי טוב. טוב מאוד.
אז מה דעתך שנתמקד בזיכרון אחר היום?
קדימה. איפה את רוצה להתחיל?
אמרת שיש אולי ארבעה או חמישה זיכרונות
שעדיין קצת מטרידים.
ושאלתי את עצמי, הראשון הוא ההגעה לבריטניה במטוס.
רוב חיי תמיד הרגשתי מודאג, חושש,
קצת מתוח ולחוץ בכל פעם שטסתי בחזרה לבריטניה,
בכל פעם שטסתי בחזרה ללונדון.
ואף פעם לא הבנתי למה.
הייתי מודע לזה. לא הייתי מודע בנעוריי,
אבל אחרי שהתחלתי בטיפול, נהייתי מודע.
ותהיתי למה זה מעיק עליי כל כך.
כמובן, לונדון היא טריגר בשבילי, למרבה הצער.
בגלל מה שקרה לאימא שלי ובגלל מה שחוויתי וראיתי.
מדובר בטיסה מסוימת
או שזה קורה בכל פעם? זה תמיד אותו דבר?
קורה בכל פעם.
אתה זוכר את הפעם הראשונה שזה קרה?
לא, אני לא זוכר את הפעם הראשונה.
אני רק זוכר את ה...
את ההרגשה, כמעט חרדה.
תחושה חלולה, ריקה...
של כמעט עצבנות, של...
זה פחד?
מתח בכל הגוף.
באותו רגע שהתחלת לחוש את התחושות האלה בגופך,
אילו מחשבות שליליות היו לך לגבי עצמך?
תחושה של ניצוד,
וחסר אונים.
וידיעה שאתה לא יכול לעשות כלום בעניין.
אין לאן לברוח.
אין מוצא.
אז בוא נגיד, "אני חסר אונים."
כן. -אני חסר אונים.
כשאתה נזכר באותו רגע וחושב, "אני חסר אונים,"
מה היית מעדיף להאמין בנוגע לעצמך עכשיו?
אני לא חסר אונים. זה...
זה רק לרגע קצר בזמן.
ואתה חי את חייך בכנות, כך שאין ממה לפחד.
אין סיבה לדאגה.
שים לב אילו רגשות עולים עכשיו.
התחושה שהרגשתי היא עצב.
ואיפה אתה מבחין בה בגוף שלך?
כאן.
טוב. אז נעבד את זה כמו שעשינו בפעם הקודמת.
נצליב את הזרועות.
תחזור לאותה תמונה, למחשבות השליליות.
אני חסר אונים. ושים לב איפה אתה מרגיש את זה בגוף.
ושים לב מה עולה.
זה התחיל בשנות העשרה שלי.
אחת הפעמים הראשונות שיצאתי מבריטניה
כדי לברוח מכל הסערות בעקבות מותה של אמי
הייתה נסיעה לאפריקה.
אני חושב שהייתי שם לפחות שבועיים.
וזה היה מרפא מאוד.
הרגשתי חופשי כל כך.
זו הייתה תחושה של אסקפיזם שמעולם לא חשתי קודם לכן.
ואז השיבה לבריטניה,
כשאני יודע עם מה אצטרך להתמודד,
וממה לא אוכל לברוח, הייתה מפחידה.
במה הבחנת שם?
רק איך...
אני מניח שזו הטראומה בזה.
שהתחושה והרגעים האלה מן העבר,
מחוברים באופן עמוק כל כך להווה.
טוב, תזרום עם זה.
פשוט תאפשר למחשבות, רגשות, תחושות, כל מה שעולה, להיכנס.
זיכרונות אחרים.
כל מה שעולה הוא טוב.
כולם פשוט חוזרים ל...
הטראומה מאוד...
גיאוגרפית.
טוב, תזרום עם זה.
רק שים לב.
מה שיפה זה... אני לא יודע אם זו הכוונה,
אבל זה כאילו מנקה את הכונן הקשיח שלי.
בכל פעם שמשהו עולה... סווש...
גמרנו עם זה. סווש.
מעולה. זו גם המטרה. מעולה.
אז בוא נחזור עכשיו לנקודת ההתחלה.
כשאתה במטוס,
תמונת הפתיחה, חגורות הבטיחות.
תיכנס לשם שוב ותראה מה עולה עכשיו.
רוגע וחוזק.
חוזק בגלל הרוגע.
אף ש-EMDR היא שיטה מומלצת
לטיפול בטראומות קשות,
אירועים גדולים כמו צונאמי או הלם קרב,
אנחנו מטפלים, בדרך כלל,
במבוגרים עם זיכרונות של ילדות קשה,
או אפילו חוויות חיים שלא אוחסנו בצורה נכונה.
אז את מטפלת בילד למרות שיושב מולך אדם בן 50.
אחד הלקחים הגדולים שלמדתי בחיי הוא
שלפעמים אתה צריך לחזור
ולהתמודד עם מצבים מאוד לא נוחים
ולהיות מסוגל לעבד אותם כדי שתוכל להבריא.
הטיפול נתן לי כלים להתמודד עם כל דבר.
לכן אני כאן עכשיו. לכן אשתי כאן עכשיו.
התחושה שאתה לכוד בתוך המשפחה היא...
לא הייתה אופציה לעזוב.
בסופו של דבר, כשקיבלתי את ההחלטה בשביל המשפחה שלי,
עדיין אמרו לי שאסור לי לעשות את זה.
ואני שאלתי, "כמה רע זה צריך להיות לפני שירשו לי לעשות את זה?"
היא תכננה לשים קץ לחייה.
זה לא צריך להגיע לידי כך.
האם יש לי חרטות?
כן. החרטה הכי גדולה שלי היא שלא עמדתי יותר על דעתי
בשלב מוקדם יותר של הקשר עם אשתי והצבעתי על הגזענות.
ההיסטוריה חזרה על עצמה.
אימא שלי נרדפה למותה כשהייתה בקשר
עם גבר לא לבן.
ותראי מה קרה עכשיו.
רוצה לדבר על היסטוריה שחוזרת על עצמה?
הם לא יפסיקו עד שהיא תמות.
זה היה טריגר חזק מאוד...
האפשרות לאבד אישה נוספת בחיי.
הרשימה מתארכת.
והכול חוזר לאותם אנשים, לאותו מודל עסקי,
לאותה תעשייה.
אבי נהג לומר כשהייתי צעיר,
הוא נהג לומר לוויליאם ולי,
"כך זה היה אצלי, לכן כך זה יהיה אצלכם."
זה לא הגיוני.
רק משום שאתה סבלת, זה לא אומר שהילדים שלך צריכים לסבול.
בעצם, ההפך הוא הנכון.
אם אתה סבלת, עשה כל מה שאתה יכול כדי להבטיח
שלא משנה אילו חוויות שליליות עברת,
תחסוך אותן מהילדים שלך.
החלטנו להעמיד את הבריאות הנפשית שלנו במקום הראשון.
זה מה שאנחנו עושים, וזה מה שנמשיך לעשות.
הרי כל העניין הוא לשבור את המעגל, לא?
הרי כל העניין הוא להבטיח שההיסטוריה לא תחזור על עצמה, לא?
שאת הכאבים והסבל שהיו מנת חלקך לא תעביר הלאה?
אירועים טראומטיים של ילדים שונים מאלה של מבוגרים.
זה כמו סופה.
המבוגרים הם עץ חזק, יש להם שורשים טובים...
- ד"ר עסאם דאוד פסיכיאטר ילדים -
והטראומה פוגעת רק בענפים.
אני לא אומר שזו לא בעיה. זו בעיה גדולה.
אבל הם יכולים להתגבר על זה. יהיו להם בעיות, וכו'.
אבל ילד הוא שיח קטן. הוא לא חזק.
ואם לא נתערב, אז כשהשורשים יגדלו,
הם לא יעמדו באף סוג של סופה.
אפילו רוח נעימה,
תפגע בהם בעתיד.
לכן חשוב יותר להתמקד קודם בטראומות של ילדים,
כי פוטנציאל ההחלמה והשיקום הוא עצום.
- סאמוס, יוון -
פאוזי. היי, פאוזי.
- פאוזי -
בטח.
מה? הרגע התעוררת? -כן.
כשהגענו לכאן, נחתנו שם.
ואיפה אתה נחתת?
לא נחתי כאן.
הגעתי מאחורי ההר ההוא ונחתנו על החוף.
שלוש שעות אחרי שנחתנו, היוונים התחילו להתקשר ולהתלונן עלינו,
ואז המשטרה באה ולקחה אותנו.
פעם נגמר לנו הדלק באמצע הים, ואז הצלחנו לחזור.
ניסיתם לחצות את הים פעם או פעמיים?
לא, שלוש פעמים.
אתה מבין? אם היה ילד שהוא חלש במשהו,
ילד יווני שמפחד ממשהו,
אתה יכול לעזור לו.
תגיד לו, "שמי פאוזי ואני מסוריה.
ניצלתי מהמלחמה והצלחתי לחצות את הים
אחרי שלוש פעמים במסע מסוכן בסירה קטנה."
אף פעם אל תשכחו דבר אחד. אתם הגיבורים שחצו את הים.
זה דבר חשוב מאוד.
אז היום נמצא אותו.
- לסבוס, יוון אוקטובר 2015 -
ב-2015,
הייתי עד למשבר פליטים מהנוראים שידעה ההיסטוריה.
שתיים-שלוש סירות הפכו ל-30, 30 הפכו ל-100.
הגיעו כמעט רבע מיליון בני אדם.
הייתי כמעט הרופא היחיד על החוף.
ביצעתי החייאות, אנשים מוטלים...
כולם הסתכלו עליי, הרופא שהגיע,
ואומרים, "היי, מה שלומך? תאשר מוות."
זהו. אי אפשר להביא עוד.
בסדר. -בואו נחלוק לו כבוד.
זהו.
אני חושב שביצעתי 21 החייאות מוצלחות. איבדתי שישה.
עשר, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19...
21, 22, 23, 24, 25...
כן, כן, כן.
לא רק הגוף סובל מהטראומה,
לא רק הגוף צריך רופא מנתח.
גם הנפש נמצאת במסע וצריכה מישהו שיטפל בה.
אז בתוך 21 יום,
אני ואשתי היפה והמבריקה,
מריה, הקמנו את Humanity Crew.
ומאז ועד היום זה מה שאנחנו עושים.
אנחנו מתמקדים במסע הפסיכולוגי,
במטרה לחבר מחדש את האנשים האלה לנפש ולנשמה שהם השאירו מאחור.
אני מניח קלפים עם דברים.
אתם תבחרו את מה שאתם מרגישים מהקלף. תבחרו נכון.
הקלף שהזכיר לכם משהו טוב שקרה לכם.
תיזכרו בדברים שהיו באותו רגע, כמו צלילים וריחות,
זיכרונות, שמות.
כל דבר.
טוב, נניח את הקלפים לפנינו.
כל אחד ייקח דף אחד.
תניחו את הקלף על הדף.
ואז תתחילו לצייר סביבו
דברים שמשלימים את הזיכרונות האלה.
מה בחרתם? מה ציירתם? ספרו לנו על זה. מי רוצה להתחיל?
כשהלכתי לגן הילדים,
היו לוקחים אותנו ללונה פארק.
נתנו לנו מיץ ועוגיות.
וואו.
פאוזי?
אני זוכר שכשהייתי בסוריה ושיחקתי שח עם בני הדודים שלי, עם הדודות ועם אימא שלי,
צחקנו והיינו מאושרים.
מה שמבדל אותנו זה שיש לנו גם טוב וגם רע, נכון?
יש בתוכנו שמחה ויש גם עצב.
ואנחנו צריכים לשלוט בהם.
אנחנו צריכים לגרש את העצב ולשמור את השמחה.
נכון.
כדי לגרש אותו, אנחנו צריכים לדבר עליו.
כמו גחלים שיושבות בתוכנו ואנחנו לא יודעים איך לכבות אותן.
אנחנו צריכים להוציא את הכול החוצה, הכול, עד שזה יהיה לגמרי בחוץ.
כדי שנוכל לשפוך על זה מים קרים.
כמו שאתם רואים, אנחנו נניח קלפים שיזכירו לכם דברים קשים
שקרו לכם בחיים.
דברים כואבים, דברים עצובים, דברים איומים.
דברים שאנחנו רוצים לכבות.
אז כשאחד מכם יראה קלף, הוא יזכיר לו
את כל הדברים הקשים שהוא עבר.
פאוזי, תסתכל על הציור,
ואז דמיין את הגוף שלך וספר לנו איך אתה מרגיש.
הרגשתי עצוב כשהייתי בסוריה וראיתי מטוסים מפציצים את אידליב.
פעם אחת מטוס הפציץ... והחלונות שלנו נפלו בגלל זה.
עצור וקח נשימה עמוקה.
זה הזיכרון הכי קשה שאתה זוכר?
הרגע הכי קשה היה הפיצוץ האחרון.
רוב האנשים נהרגו מההפגזה שהתחילה כל חצי שעה.
מי נהרג מזה שאתה מכיר?
אחי נהרג כשפוצצו את מגרש המשחקים בחומר נפץ.
וגם הדודה שלי נהרגה.
שאללה ירחם עליה.
מה הדבר שפאוזי הכי פוחד לדבר עליו?
הדבר שאני הכי פוחד לדבר עליו הוא המוות של אחי.
אתה רוצה שנדבר לבד אחר כך?
אני לא אצליח לדבר, כי אם אדבר, אתחיל לבכות.
זה לא רע בכלל.
כשסיפרת לנו את הסיפור שלך, אני בכיתי.
נראה לי שאתה תכף בוכה.
לא יקרה לנו כלום אם נבכה.
תבוא מחר, נדבר.
מצוין.
פאוזי חמוד, אל תפחד.
יאללה, עאבוד, אתה גיבור.
אל תשכח שכמו שלהם יש מרחב בטוח, גם לנו יש.
יום ארוך מצפה לנו, וגם הרבה סידורים,
לכן חשוב שנעכל את זה.
מה אתה מרגיש עכשיו?
מה אתה מרגיש שיושב לך בפנים?
אולי עדיף שנפסיק לעבוד.
אתה יודע שאנחנו לא יכולים להפסיק.
עסאם, אנחנו יודעים שאי אפשר להפסיק את העבודה הזאת.
אם לא נעשה את העבודה הזאת, מי יעשה אותה?
אתה מדמיין שלילדים האלה יש מקומות בטוחים בחיים שלהם?
גם לנו יש.
אני מחפש את שלי.
אם נסתכל על ילדים, יש לנו הזדמנות פז
לא רק להקל את זה או למסגר את זה מחדש,
יש לנו הזדמנות לחולל שינוי.
איפה נשב?
כמו אתמול.
רוצה לשבת כאן?
כאן.
טוב, אתה איתי?
כן.
או שאתה קצת איתי?
לא.
אתה פוחד?
לא כל כך.
אתה פוחד שנדבר על משהו
שאתה פוחד לדבר עליו?
הדבר היחיד שאני לא אוהב לדבר עליו הוא ההפצצות.
לכן אנחנו צריכים לנצח אותו. יש בך המון שמחה.
אתה תמיד מחייך, לכן אנחנו יכולים לנצח כל דבר.
הנה.
לא רצית לדבר על אחיך
כשדיברנו על הרגע שהפציצו אתכם, נכון?
כי אני פוחד מהסיפור הזה.
מה הסיפור? מה אתה זוכר ממנו?
אני פוחד מהסיפור הזה כי כשאחי נהרג,
לא ראיתי את הראש שלו.
הוא התפוצץ לחתיכות.
הלכת למקום שהוא היה בו?
היית איתו במגרש המשחקים?
לא.
כשהוא התפוצץ, חברים שלו ששיחקו איתו סיפרו לנו.
אז רצתי אליו, אבל לא ראיתי את הגוף שלו. לא נשאר ממנו כלום.
כמה אתה עצוב אם אפס זה פחות עצוב ועשר זה הכי עצוב?
שבע מעשר. שבע.
אם רוצים לעזור למישהו להשתקם מטראומה,
צריך לעשות כל מה שאפשר
כדי שההתערבויות יתבצעו קרוב ככל האפשר למקום הטראומה
ולזמן התרחשותה.
אבל אם לא, זה לא אבוד.
אצל פאוזי, הדברים שהוא מדבר עליהם הם בעיקר דברים שקרו בסוריה.
לכן בעזרת הקלפים והדמיון,
אנחנו מחזירים אותו לאותם רגעים
ולאחר מכן מביאים אותו למקום בטוח שבו הוא יכול להרגיש רוגע.
עוד פעם, תנשום ותסתכל על זה.
קח נשימה טובה ועמוקה.
יש איזו סצנה או תמונה שאתה יכול להגיד לעצמך שלא ראית?
אני משתדל לשכוח את אחי, אבל אני לא מצליח.
למה אתה מתכוון כשאתה אומר, "אני משתדל לא לזכור את אחי"?
אני אומר, "אני משתדל לא לזכור את אחי,"
כי כשאני נזכר בו, אני בוכה ונהיה עצוב.
אפשר להרחיק את התמונה הזאת? כי אני מתחיל לבכות.
מה?
עכשיו אני מתחיל לבכות.
למה לא?
מה ראית כשהלכת למגרש המשחקים
עם אימא שלך אחרי ההפצצה?
אני? בתוכי הרגשתי כאילו הלב שלי נעצר.
אימא שלי בכתה עד שהיא נהייתה נכה, לא יכלה להזיז את הרגל.
אל תפחד לדבר ולבכות.
בתוכך יש מלחמה.
יש מלחמה בין זיכרונות טובות לזיכרונות רעים.
מה שיקבע מי פאוזי יהיה בשנה הבאה,
בעוד 10, 20 שנה,
זה המנצח בקרב הזה.
לכן, בשביל שתנצח,
אתה צריך להילחם בהם.
נכון.
רוצה לנסות לעשות משהו מעניין?
כן.
זה בשבילך. לא, באמת, ככה אני רואה אותך.
אני רוצה שתצייר או שתצבע את הגיבור
שהוא פאוזי.
כי פאוזי הוא גיבור.
אתה חזק יותר מספיידרמן ומסופרמן.
אתה סופר-פאוזי.
סופר-פאוזי לא מתלבש כמו כולם.
מהן לדעתך התכונות שלך שהופכות אותך לגיבור?
אומץ הוא הדבר היחיד שנותן לי כוח.
השכל והמחשבות שלי.
זה מעשה פשוט מאוד של מניעה.
הרבה יותר קל למנוע מאשר לטפל לאחר מכן.
אקרא לו סופר-פאוזי.
סופר-פאוזי.
כל מה שצריך זה להיות במקום הנכון,
לנצל את החוויה הטראומטית
ולהפוך אותה למשהו חיובי.
אנחנו קוראים לזה "שעת הזהב".
אני רוצה להוציא כל רגש שנמצא עמוק בתוכנו.
מה עוד אני רוצה להוציא?
אני רוצה להוציא את הכעס מתוכי.
פאוזי ואחיו ואחיותיו וחבריו הם גיבורים.
אני מאמין בכנות שהם גיבורים.
לכן מחובתנו לעזור להם לעבד את הטראומה,
לחפש את הזיכרונות הטובים
ולהחזיר אותם.
תרגום כתוביות: גלית אקסלרד