Minu jaoks on depressioon nagu…
olla kõige pimedamas, külmemas…
ookeanisügavikus, ränk raskus jala küljes.
Ja ma püüan pidevalt üles ujuda…
teate… ja ma vajun ikka sügavamale.
Vajun sügavamale ja sügavamale.
Olen paanikas. Teate…
Ja paanikaga kaasnevad meelepaha ja viha.
Agressiivsus.
Kõik emotsioonid, mida ma endas hoian, tulvavad esile,
kui mind sügavusse tõmmatakse. Teate? Ja…
See on külm, pime ja üksildane paik.
Ja see närib sinust hetkega läbi,
kuni õpid ennast nendest ahelatest vabastama,
ujud aeglaselt üles ja tunned pingete hajumist,
nii et saad õhku ahmida.
See alati tuli ja läks. Ma kogesin seda ülikoolis.
Aga ütlesin alati endale, et kujutan seda ette.
Leidsin alati ettekäände või midagi muud, et see kalevi alla panna.
Kasvasin üles Californias Comptonis.
Me polnud jõukad,
aga mu vanemad olid mu suurimad kaitsjad ja toetajad.
Ma nägin, kuidas kõik mu ema vennad surid kambavägivalla tõttu.
Nägin, kuidas sõbrad ja pereliikmed
surid noorelt.
Mäletan, et kord lähenes auto aeglaselt
ja ma peitsin ennast tulistamist kartes seisva auto taha.
Siiamaani, kui auto aeglaselt läheneb…
Ma kõhklen ja mõtlen, kes seal on.
See mõjus rängalt.
See tõukas mind jooksma millegi suunas…
mis lubas põgeneda.
Ja selleks oli alati korvpall.
DeRozan!
See oli ainus asi, kus ma tundsin,
et olen kõigest eemal ja tunnen ennast loomulikuna.
Võimas lõpp!
Ma püüdsin selles alati rahu leida,
aga ei tegelenud kunagi oma reaalsete probleemidega.
2009. aasta NBA valiku üheksanda mängijana
valib Toronto Raptors
DeMar DeRozani Lõuna-California ülikoolist.
Biyombo katab. DeRozan viskab sisse!
Läheb rünnakule. Võimas pealtpanek!
DeRozan paneb pealt!
Täie hooga!
Sedasi tegutseb tõeline staar.
Asjad hakkasid edenema, ma olin staar ja võitsin mänge.
Olin telekas, mulle pöörati tähelepanu.
Kuni see lõi üle pea kokku.
Surusin aastatega nii palju valu alla,
et pimedad unkad, kuhu see kogunes, andsid endast tihemini märku.
Mitte vahetevahel, vaid iga paari päeva tagant.
Algul iga paari päeva tagant, siis nädalaks.
See juhtus nii sageli, et ma pidin…
lihtsalt murduma ja sellega tegelema.
DEPRESSIOON SAAB MINUST VÕITU…
Saatsin selle säutsu.
Mulle tundus sel hetkel, et saan oma mure hingelt.
Siis jäin magama, aga ärkasin…
DEMAR RÄÄKIS AVALIKULT LAHINGUST DEPRESSIOONIGA
See sundis mind asjaga tegelema.
„OLEME KÕIK INIMLIKUD“
Paljudel on häbi sellest rääkida.
Sportlased ei räägi sellest kunagi, sina aga küll.
RÄÄKIS VÕITLUSEST ÄREVUSEGA
NBA mängijad rääkisid vaimse tervise hädadest.
On depressioon NBA-s arvatust levinum?
Vaimne tervis NBA-s. Mida peaks liiga tegema?
DEMAR RÄÄKIS DEPRESSIOONIPUHANGUTEST
Ma tahan rääkida Kevin Love'i artiklist…
KÕIGIL ON MÕNI HÄDA
…kus ta räägib ausalt lahingust ärevuse ja paanikahäiretega.
Ta ütles hästi, et DeMar DeRozan…
MÄNGIJAD VAIMSEST TERVISEST
…avas ka talle ukse. - DeMar, jah.
DEMARI SÄUTS TÕI TOETUST ÜHISMEEDIAS
DeMar DeRozani otsus oma depressioonist ja ärevusest rääkida
vallandas muutuste laine nii NBA-s kui ülejäänud profispordis…
NBA TEGEVJUHT
…sest lubas mängijatel mugavalt kriitilise tähtsusega teemadel sõna võtta.
NBA kavandab väidetavalt…
NBA - HÄMMASTAV LIIGA
…vaimse tervise poliitika reformi 2019/20 hooajaks.
Athleticu kinnitusel kehtestab NBA uued vaimse tervituse algatused,
mis on kõigi 30 klubi jaoks kohustuslikud.
Me isegi ei taipa, et kui jäägitult spordile pühendume,
siis surume alla ühiskonnas toimuvat.
Minul kulus… mina olin…
peaaegu 30 täis, kui sellest aru sain.
Need profisportlased kogevad kõiki raskusi,
mida teised sel ajal kogevad, lisaks sellele on aga kuulsus…
DETROIT PISTONSI PSÜHHOTERAPEUT
…ja finantsedu.
Kõik teised killud, mis kaasnevad suureks sportlaseks olemisega.
Aga maailm ei näe seda nii.
Maailm vaatab: „Sa oled nii kuulus.
Sul on palju raha. Sa nullid sellega oma probleemid.“
Aga see pole tõsi. Inimese elu on ikka endine.
„Psühholoogil käimine ja vaimse tervisega tegelemine räägivad minu nõrkusest.“
Profisportlastel on tunne:
„Minu vastane kasutab seda nõrkust ära
ja võibolla ka need, kes otsustavad minu järgmise lepingu sõlmida,
kasutavad seda nõrkust ära.“
Ja konkreetselt mustanahaliste kogukonna puhul,
me ei taha väliseid torkijaid.
See räägib pikast probleemist meie kogukonnas.
Väljastpoolt ei tohi keegi aidata.
Nii et hoidke endas. Ärge sellest kellelegi rääkige.
Ja tegelikult ei taha me sellest isegi pereringis rääkida.
Me ütleme: „Sel poisil on juba aastaid raskusi olnud.“
Need on vaimse tervise probleemid, mis jäävad lahendamata.
Ma olin seitse aastat Toronto peatreener.
Ja DeMari tundsin ma tema teisest NBA-aastast.
See võis ka tal kolmas olla. Vaatasin ta arengut.
Mina, Brenda ja lapsed olime LA-s, olin tähtede mängu treener.
DETROIT PISTONSI PEATREENER
Ma nägin ärgates tema säutsu, mille järgi tal on raskusi
olukordade ja masendusega.
See šokeeris mind, sest midagi polnud märgata.
Kui me tema raskustest kuulsime, tundsime isiklikus plaanis,
et vedasime teda alt.
Tekkis tunne, et meie suhe polnud piisav ja ta ei söandanud seda öelda.
DWANE'I NAINE
Ja mulle tundus, et pudistasime palli ära.
Aga ma lisaksin, Brenda,
et hakkamasaamismehhanism selle varjamiseks on nii tugev.
Jah. - Ja arvan, et osaliselt
tekib indiviidil tunne, et tal ei peaks neid raskusi olema,
sellest ei peaks rääkima.
Aga ma olen nii uhke, et ta muutis selle normaalseks
ja tundis, et võib sellest rääkida.
Ja see tekitas minus tunde, et ma tean, mida ei tea.
Ma pole pädev ega võimeline
noore mehe elus sellele territooriumile sisenema.
Las käia, DJ!
Seepärast, kui ma Detroitis selle töö sain,
kutsusin ma esimese asjana dr Yeageri meie töötajate perre,
et oleks keegi, kes professionaalselt tegeleb.
Räägi siis mulle, kuidas sul vaimselt läheb.
Kuidas sa toibusid vigastusest, mis katkestas…
Kõige tähtsam on see, kuidas inimesele esimesed sõnad lausuda.
Paljud inimesed on popterapeudid või poppsühholoogid.
„Ma arvan, et sellel poisil on ärevust ning jah, võibolla ka depressioon.“
Pidage nüüd. Kas depressioon ja kurbus on kaks erinevat asja?
Tegelikult ei tea keegi.
Mis vahe on siis ärevuse ja närveerimise vahel?
Keegi ei tea seda. Me ei pea kliinilisest kirjeldusest rääkima.
Ja see on mängijatele tähtis.
Parim kirjeldus sellele, kuidas mina teraapiat teen,
on lihtsalt vestlemine.
Keegi pole vestlemise vastu.
Kuidas täna hommikul läks?
Hästi. Te tegite head tööd.
Jah? - Jah.
Corey on olnud hämmastav. Kui ta eelmisel aastal tuli…
DETROIT PISTONSI MÄNGIJA
…oli see suur kergendus, sest võis näha, kuidas teised lasid ennast lõdvemaks.
Ta oli samasugune mees,
kes oli lihtsalt hea suhtleja ja kellega sai kõigest rääkida
Kui probleemidest sinuga räägin, siis tean, et sa ei paranda neid.
Jajah. - Aga see leevendab…
See leevendab palju stressi. - …pinget, eks?
Ja see muudabki ta eriliseks, sest
ta ei taha sinult midagi saada, aga tahab sulle kõike pakkuda.
Ta tahab, et sa oleksid parim, kes olla saad.
Viimased kolm aastat on olnud…
ma ütleksin, et minu elu kõige raskemad kolm aastat.
Tohutud stressitekitajad.
Kui väljakul läheb kõik hästi…
on elu tore.
Aga kui korvpallis läheb viltu
või kui sind mõjutavad asjad, mis ei allu su kontrollile, siis see raputab läbi.
See on ju NBA. Kõik jälgivad kogu aeg.
LANGSTONI NAINE
Ühismeedias on alati mõni säuts või Instagramis foto.
Levivad kõlakad, et keegi läheb vahetusse või jäetakse kõrvale.
Tema ema ja isa on eakamad, ta on nüüd isa. Alati on pingeid.
Kui DeMar depressiooni mainis, siis see raputas NBA maailma,
sest enamik mehi ei teadnud, mida sellest arvata.
Kas see tähendab, et ta on pehmo või kõva mees, et julges seda öelda?
Kuidas ma aru saan, mida see edaspidi tähendab?
Valmis? Hernesupp.
Läki.
Kui me vaimsest tervisest räägime, siis alles pärast kriisi teket.
Ja minu arust on palju võimsam mõista,
et tasub kohe lahendada.
Kui siis peaksidki kriisile lähenema,
oled selleks ette valmistunud ja valmis.
Pommuudis pühapäeva pärastlõunal.
KOBE BRYANT SURI KOPTERIÕNNETUSES
Viiekordne NBA tšempion, endine parim mängija Kobe Bryant
suri täna pärastlõunal Los Angeleses helikopteriõnnetuses.
Uudiseid alles tuleb.
Lisaks paljudele teistele oli kopteris ka Kobe Bryant.
KOBE BRYANT HUKKUS
Otsustati, et lahtihüppe võitja,
antud juhul Toronto, laseb viskekellal lõpuni joosta,
sest numbriga 24 avaldatakse austust Kobe Bryantile.
Ma pidin sel päeval mängima
ja see oli minu elu kõige raskem mäng.
Sa poiss…
Sõnad ei…
Sõnadega seda ei kirjelda.
Kobe surm mõjutas kõiki,
aga konkreetsemalt just NBA mängijaid.
Liiga tihti kipume leina ja kaotuse korral
sellest eemale hoidma, sest me ei tea, mida teha.
Minu ülesanne on seda arutada
ja toetada iga inimest nii, nagu ta seda vajab.
PISTONS KANNAB NR 8 JA 24 SÄRKE
Tunnustades Kobe Bryantit…
Ma tahtsin korraldada väikese vestluse,
et arutada, kuidas teil läheb ja mida tunnete.
Lein on iga inimese puhul unikaalne.
Minu lein näeb välja teistsugune kui sinu lein.
Jah.
Ja ma küsin kogu aeg, kuidas on siis õige leinata.
Kõik on õige.
Jah, just. - See on minu lein, minu viis.
See tähendab palju, kui saab sellest lihtsalt rääkida.
Ma arvan, et ilmselt möödus paar tundi…
ja ma tabasin ära, et istun ikka samas kohas. Liikumatult.
Kui inimene, kelle vastu mängisid, mees, keda lapsena teadsid, iidol nagu…
See mõjub rängalt.
See on nagu lahtine haav, mida on võimatu parandada.
DETROIT PISTONSI ABITREENER
Kui sellest kuulsin, siis ütlesin…
Mu reaktsioon oli peaaegu: „Kobe ei saa surra. Mis mõttes?“
Just. - Jah.
See on ränk. - Jah.
See käib võitmatuse juurde. Nagu… - Jah.
Ta on üleelusuurune. Kuidas… - Jah.
Kobe pole läinud. - Just.
Võimalus Kobe vastu mängida oli nagu täiesti õige värk.
Nagu minu iidol.
Nagu mängiks legendiga. - Jah.
Paar kaitset hiljem hakkasin teda kontrollima.
Mõtlesin, et tonti, kontrollin Kobet.
Teadsin, et pojad vaatavad kodus.
Kõik vaatavad. - Liiga ka.
Ja pojad. - „Kui sa teda ei peata, siis on läbi.
Hakkame kodus narrima.“ Ja…
Sain temalt pärast mängu tossudele autogrammi.
Ja tema ütles: „Lase edasi. Samas vaimus.“
Need mälestused. jäävad igaveseks sinuga. - Jah.
Neid ei võta keegi ära.
Deuce istub sinu kõrval,
kui ta on 12 või 14, ja küsib: „Paps, sa mängisid Kobega?“
Jah. - Saad neid lugusid rääkida.
See on lahe. - Jah, päris lahe.
Nüüd lapsevanemana, isana sammukest tagasi astudes
hindan ma oma poega veel rohkem.
Jah. - Sest homne päev pole kindel.
See aitas mul mõista…
et asi on pallist palju suurem.
See pall ei põrka igavesti.
Liiga tihti pole aega luua ruumi, mis aitaks üksteist mõista.
Ja ma usun, et see töö lubab mul aega leida.
Reisin koos meeskonnaga, olen kohal.
See annab mulle võimaluse väga lähedasteks vestlusteks
ja usalduse rajamiseks.
Ma usun, et edu toob järeleandmatult selles liinis jätkamine,
et pidada neid ülimalt tähtsaid vestlusi
vaimse tervise tugevdamise teemal.
Aga kõigepealt on vaja mõista.
Ma olin 17-aastane, kui Syracuse'i ülikooli läksin.
Ma olin väga ärevil, aga ka väga elevil.
Ma teadsin, et see on mulle hea valik.
Mul oli Syracuse'is nii hea esimene aasta.
Sõbrad, hobid, head hinded, huvitavad loengud.
Ma lõin kaasa kõiges, mis mulle vähegi pähe tuli.
Aga 2016. aasta suvel
olin ma just tulnud tagasi välismaal õppimast…
ja minu isa suri infarkti tagajärjel.
Ma ei uskunud, kui seda mulle öeldi.
Ja ma lihtsalt olin nagu katatooniline, ei rääkinud kellegagi.
Aga oma maailmas ja paranoia küüsis ei uskunud ma seda.
Ma pidasin seda naljaks.
Matused tulid ja ma ei uskunud toimuvat.
Sest ma tundsin, et kõik lõõbivad minuga.
Kõik olid mestis. Mis iganes see oli, kõik olid mestis.
Ja mina jäin kõrvale, sest minuga see tõesti juhtus.
Ma tundsin, et enne minu isa surma juhtus midagi muud,
ja ma usun, et mu isa surm…
otsekui paiskas kõik ettepoole.
Ma muutusin eraklikuks, ei tahtnud kellegagi rääkida.
Ja umbes sel ajal hakkasin ma ühte häält kuulma.
Ja…
See paistis ehtne.
See hääl rääkis mulle minu mõtteid.
Kõigist ebakindlustest.
Kommenteeris kõike, mida ma tegin ja mõtlesin.
Ja ma arvasin, et teised tegid häälega koostööd
minu alandamiseks.
See tekitas lõhe reaalsuse ja minu mõtete vahel.
Mul on raske teha vahet päris elu ja oma paranoia vahel.
Enne seda…
oli Ambar nii intelligentne ja ergas.
Kui me tulime siia Ameerikasse, et kooli minna,
siis professor tuli ja ütles mulle: „See tüdruk on uskumatu.“
AMBARI EMA
Kui ta isa väga ootamatult suri,
siis muutus kõik.
Ta tuli vaheajaks tagasi koju ja elas siin, minu juures,
aga oli äratundmatu.
Ma vajasin abi.
Ma arvasin tollal, et keegi ei soovi mind aidata.
Mulle tundus, et kõik ihuvad mulle hammast.
Ma mäletan seda päeva, kui olin kodus ja mõtlesin:
„Ma pean minema, pean minema. Ma pean siit lahkuma.“
Ma ei talu neid pidevaid alateadlikke sõnumeid.
Ma ei talu seda mõtlemist.
Seda pidevat häält oma peas
või minu tegude pidevat kommenteerimist.
Ma ei talu seda. Ma tahan surra.
Minu ema kutsus kiirabi ja mind viidi haiglasse.
Ta ei tahtnud, et ma teda puudutan.
Tahtsin teda kallistada ja öelda: „Ambar, ma olen siin.“
Siis diagnoositi mul skisofreenia.
Mulle kirjeldati seda kõige hullemal moel.
Et ta ei suuda kooli lõpetada, et statistiliselt selles vanuses lapsed
ei lõpeta kooli, nad ei leia töökohta,
sest nad ei suuda keskenduda, aina vahetavad töökohti.
Nad ei suuda normaalselt elada.
Ja nad lõpetavad tihti enesetapuga
varajases eas.
Arst ütles mulle nii.
Skisofreenia diagnoosi saamisel
peab prognoosina hävingu kuulutamine
lõppema.
VAIMSE TERVISE TAASTAMISE ARVAMUSLIIDER
See pole tõsi. See on kliiniline müüt.
On nii palju negatiivseid sõnumeid,
mis kajavad vaimse tervise süsteemis ja meie kultuuris
selle kohta, mida skisofreenia diagnoosi saamine tähendab.
On ikka veel nii palju asju, mida me ei tea.
On neid, kelle arust on see neurokeemiline ajuhaigus.
Teiste arust kandub see geneetiliselt üle.
Tundmatu tegur on kõige puhul trauma küsimus.
Aga ilmselgelt on meie ees kannatav inimene.
Ning inimeste kohtlemine väärikalt
ja sügava, hooliva suhtumisega on esimene samm.
Haiglas kohtusin ma psühhiaatrite, psühholoogide ja medõdede tiimiga.
Skisofreenia sümptomid hakkavad tavaliselt tekkima
16-30-aastastes noortes täiskasvanutes.
Meil on ühine otsustamismudel, mis tähendab,
et psühhiaater määrab ravimid, mina olen peamine raviarst.
AMBARI PSÜHHOLOOG
Meil on ka õde ja hariduse-tööturuekspert, kes ütleb:
„Osale meie rühmas. Leiame lahenduse. Kool on tähtis. Mõtleme, kuidas seal käia
ja kodus elada, kuni sa kohandad oma kogemuse sellega, mis toimub.“
Esimese kuue kuu vältel koges ta palju sümptomeid.
Ta tuli minuga seansile
ja pärast emaga arutades ütlesin: „Me oleme väga mures.
Ta ütles, et plaani pole.
Ta ütles, et ei tee endale viga, aga me oleme mures.“
Ma tahan lihtsalt rahus olla.
Ja minu haiguse iseloom
takistab seda teha.
Ma ei saa rahulik olla,
kui selline hääl mul kannul käib.
See hääl muutus valjemaks. Müra on igal pool.
Kuidas perset ma peaksin üldse kunagi…
ennast hästi tundma? Ma ei mõista.
Mul oli ema juures kohutav olla.
Ta ei osanud skisofreeniapatsiendiga käituda.
Ma ei süüdista teda, aga tohutu depressioon on peal.
Ma ei tea vahel, mis päev on.
Ma magan päeva enamjaolt maha.
Mulle tuli maania peale ja üritasin sel päeval enesetappu.
Ma olin löödud, et see ei toiminud, et miski…
et ma pidin ikka sellega ärkama, et ma kuulsin ärgates ikka seda häält.
Isiklikult tundus…
vabandust… et ma ei tee oma tööd hästi. Ma ei teadnud, mida teha.
Mul kulus palju aega, kuni tundus, et Angela on minu poolel,
sest mulle tundus, et kõik on hääle poolel.
Hääl tahtis, et mind alandataks,
tahtis, et ma norus oleksin ja tunneksin…
ründamist.
Pärast teist haiglasse sattumist
ma otsustasin, et olgu, ma olen tõesti skisofreenik.
Ma lasen tõesti nendel inimestel üritada mind aidata.
Aga mul kulus nii palju aega, et oma diagnoosiga leppida.
Ma võitlen ikka veel sellega, et mingit sihtpunkti pole.
Pole mingit teist kohta, kus ma peaksin olema
või mida ma peaksin tegema või kuhu jõuan.
See ongi minu elu.
Ja ma helistasin ükspäev oma emale, pisarates.
Ja ütlesin: „Ema, see on viimane kord.
Ema, see on viimane kord. Ma saan paremaks.
Ma saan…
Nüüd aitab.“
Me tähistame sinu elu.
Seda…
et sa oled elus.
Ja see foto siin tundus nagu…
Ma nägin palju vaeva, et sedasi naeratada.
Kui ta oli seda lubanud, saime Ambari programmile truuks jääma,
kui keskendusime sellele, mis on tähtis noorele täiskasvanule.
Tunda ennast „normaalselt“, mis on igaühe puhul erinev.
Koolis käimine.
Suhted. Tööl käimine, millegi kasuliku tegemine.
Mingi eesmärgi poole püüdlemine.
See, kuidas ma lähiaastatel sümptomitega tegelen,
aitab otsustada, kas ma veedan kogu ülejäänud elu
pidevalt psühhiaatrilist hoolt vajades
või kas ma suudan elada normaalselt ja edukalt
nagu paljud teised skisofreenia diagnoosiga inimesed.
Ma olen alati soovinud iseseisvust.
See on esimene kolimispäev.
Ongi nii? - Jah.
Sa tõid kõik täna siia? - Jah. See oli hull töö.
See on pentsik. Minu oma tuba ja ruum. See on suur samm, suure tüdruku elu.
See nurk näeb pisut hull välja
ja mul on voodis palju riideid, palun vabandust.
Aga siin see on.
Algul olin ma…
Ma olin nii vihane.
Ma olin maruvihane.
Minu kultuuris…
elavad ema ja tütar koos…
Igavesti. - Igavesti.
Usalda mind. Nagu lihtsalt…
Nagu, saa aru, kui väga ma…
vajan seda iseseisvust.
Mul on väga uhke tunne.
Ja sa tead seda.
Aitäh.
Ambar kogeb endiselt pidevalt enesetapuideid.
Mitte katseid, plaane või midagi sellist, aga mõte on peas.
„Äkki oleks lihtsam, kui ma poleks hommikul üles ärganud.“
On päästikuid ja mul tuleb halbu päevi,
millal ma mõtlen: „Täna oli nõme. Ma tahan nutta.“
See ei tähenda, et pean EMO-sse minema.
Skisofreenia kõlab jube hirmsalt, aga vaadake Ambarit.
Ta käib täiskohaga tööl ja teeb magistrikraadi.
Ta õpib veel kaua.
See on… See ongi skisofreenia.
Enamasti ei ole see, mis mu peas toimub, loogiline.
Aga kui ma maha istun ja selle kirja panen, siis leian nagu:
„Olgu, see oli loogilisem.“
Ma olen õppinud, et taastumine pole ühe peatusega sündmus.
See on jätkuv, pikk ja väsitav tee.
Rahu tähendab leppimist sellega, et seda tuleb iga päev teha.
Mitte sellega lahingut pidada, vaid selle kõrval kõndida.
On täiesti võimalik elada täisväärtuslikult ja mõttekalt
pärast tõsise vaimuhaiguse diagnoosi saamist.
Mina olen inimene, kellel diagnoositi skisofreenia veel teismelisena.
Ja minul õnnestus sellest taastuda
ning kaitsta kliinilise psühholoogia doktorikraadi.
Aga võimalus hommikul tõusta ja tööle minna on võimas ravim.
Võimalus sõbraga koos lõunat süüa on võimas isiklik ravim.
Isiklikud ravimid on asjad, mida me teeme, et ennast hästi tunda.
Ma tahtsin igal võimalusel paremini mõista, mis toimub
ja miks minu närvisüsteem sedasi reageeris.
Niisiis, nelja aasta eest, alles pärast Megiga tutvumist…
Jah. - …algas sul see protsess,
et püüdsid asja mõista.
Varem sa ei üritanud? - Ei.
Ja ma sain kiiresti aru, et selle suhte toimimiseks
pean ma oma minevikuga tegelema.
Sest seal oli viha.
Mitte viha tema vastu, vaid lihtsalt viha.
Ja ta sai sellest aru ja nägi seda.
Kuidas ma selle korda teen?
Ja see tähendas, et pidin minevikku minema,
trauma tekkepunkti minema, sellest üle saama
ja siis edasi liikuma.
Ma olen nüüd käinud psühholoogi juures üle nelja aasta, varsti viis aastat…
Mulle on see ärahoidmine.
See ei tähenda, et peame temaga iga päev rääkima, aga keegi aitab meid juhatada
ja tekitada teadlikkust, millal me elus valu tunneme ja kuidas sellest vabaneda.
Millised tööriistad on meile iga päev kättesaadavad,
et see millekski suuremaks ei paisuks.
EMDR-i olen ma alati tahtnud proovida.
Ja see oli üks ravi- või tervenemisvormi liike,
millega olin valmis katsetama.
Ja ma poleks selleks valmis olnud, kui ma poleks aastaid tööd ja teraapiat teinud.
EMDR on suhteliselt uus traumateadlik teraapiavõte.
PSÜHHOTERAPEUT JA EMDR-I NÕUSTAJA
„Traumateadlik“ tähendab, et me teame, mis selle inimesega juhtus, kui ta tuleb.
Me ei vaata ainult sümptomeid, vaid mõtleme:
„Millised elusündmused võisid need sümptomid tekitada?“
See on üks akronüümiga teraapiaid.
EMDR tähendab silmaliikumise tundetustamise ümbertöötlemist.
Ja EMDR-i puhul on spetsiifiline see, et me pakume kahepoolset stimuleerimist,
lastes inimesel kas silmi liigutada
või tema peale koputades või lastes tal ennast koputada.
EMDR teeb seda,
et ühendab trauma kognitiivse meenutuse
võimsa mälestusega turvatundest.
Et tekiks võime mõelda traumaatilisest sündmusest
ilma emotsionaalse ärevuseta…
LASTETRAUMDE AKADEEMIA TEADUR
…mis sellega seostub.
Inimesel lastakse halvast asjast mõelda
samal ajal, kui nad teevad tsüklilist, korduvat, rütmilist tegevust.
Ja see tekitab viimaks sellele mälestusele uue vormi.
Tere, Sanja. - Tere.
Kuidas läheb?
Hästi. Priimalt.
Mida arvad sa sellest, et täna uus mälestus sihikule võtta?
Teeme ära. Millega alustada?
Niisiis, sa ütlesid, et sul on neli-viis mälestust,
mis on endiselt mõnevõrra häirivad.
Ja ma tahtsin küsida… Esimene oli lennukiga Inglismaale saabumine.
Suurema osa oma elust olen ma alati olnud murelik,
pisut pinges ja närviline, kui lendan tagasi Inglismaale
ja olen Londonisse naasmas.
Ja ma ei saanud põhjusest kunagi aru.
Ma olin sellest teadlik. Nooremana polnud,
aga teraapiaga alustades sain teadlikuks. Ma ei mõistnud, miks on nii ebamugav.
Ja muidugi London kahjuks vallandab selle minu jaoks.
Seepärast, mis mu emaga juhtus, mida ma kogesin ja nägin.
Kas oli konkreetne lend
või juhtub see iga kord, kas alati samamoodi?
Juhtub iga kord.
Kas sa mäletad, kui see esimest korda juhtus?
Ei, esimest korda ei mäleta. Ma mäletan ainult…
seda tunnet, peaaegu ärevust,
sellist õõnest ja tühja tunnet.
Peaaegu närvilisust ja…
Kas see on hirm?
Kõik on pinges.
Ja sel hetkel, kui keha nii tunneb,
mis negatiivsed mõtted sul endast on?
Et ma olen saakloom
ja olen abitu.
Ja ma tean, et ei saa sinna midagi parata. Pääsu pole.
Sellest pole mingit väljapääsu.
Ütleme: „Ma olen abitu.“
Jah. - Ma olen abitu.
Niisiis, kui sa meenutad seda hetke ja mõtled: „Ma olen abitu,“
siis mida sa eelistaksid selle asemel tunda?
Ma pole abitu. See…
See on ainult üürikest aega.
Ja ma elan elu, kus tegelikult pole vaja midagi karta.
Pole vaja muret tunda.
Pane tähele, millised tunded tärkavad.
Ma tundsin kurbust.
Olgu. Ja kus sa seda oma kehas märkad?
Siin.
Olgu. Me tegeleme sellega nagu ka eelmine kord.
Me ristame käsivarred.
Lähme tagasi selle pildi ja negatiivsete mõtete juurde.
Ma olen abitu. Ja pane tähele, kus sa seda oma kehas tunned.
Pane tähele, mis juhtub.
See algas teismelisena.
Üks esimesi kordi, kui ma Inglismaalt lahkusin,
et pääseda eemale oma ema surma tagajärgedest,
oli sõit Aafrikasse.
Ma olin seal vist vähemalt kaks nädalat.
Ja see oli selline ravi.
Mul oli nii vaba tunne.
Ma polnud kunagi varem sellist pääsemist kogenud.
Ja siis tulin tagasi Inglismaale,
teades, millega ma seal kokku puutun,
ja teades, millest seal pääsu pole. See oli hirmutav.
Mida sa seal märkasid?
Noh, lihtsalt kuidas,
ilmselt see ongi trauma,
et kuigi need tunded ja hetked on möödunud,
on need nii sügavalt olevikuga seotud.
Olgu, proovi seda.
Lase tulla esile kõigil mõtetel, tunnetel, tundmustel ja muul.
Teistel mälestustel. Kõik, mis esile tõuseb, on hea.
Need kõik tulevad… Tagasi tuleb see vana…
See trauma on vägagi…
geograafiline.
Olgu, proovi seda.
Pane tähele.
Väga tore on… Ma ei tea, kas see ongi ette nähtud,
aga see nagu puhastab mu kõvaketta.
Iga kord, kui midagi meelde tuleb…
sellega on ühel pool.
Tore. Jah, ka see on eesmärk. Tore.
Lähme nüüd tagasi sinna, kus alustasime.
Kui sa oled lennukis.
See esimene pilt, turvavööd kinni.
Häälesta ennast lainele ja vaata, mis nüüd esile tuleb.
Rahulikkus ja tugevus. Tugevus rahulikkuse pärast.
Kuigi EMDR-i soovitatakse
tõsiste traumade puhul,
selliste suurte sündmuste järel nagu tsunamid või sõjatraumad,
ravime me tegelikult enamjaolt
täiskasvanuid, kellel on mälestusi halbadest lapsepõlvekogemustest.
Või isegi elukogemustest, mis ei salvestunud õigesti.
Nii et ma ravin last, isegi kui toas on 50-aastane.
Üks suurimaid õppetunde, mille olen elus saanud,
on see, et vahel tuleb tagasi minna
ja tegeleda väga ebamugavate olukordadega.
Neid peab suutma töödelda, et oleks võimalik terveneda.
Mulle andis teraapia võime ükskõik millega tegeleda.
Seepärast olen ma praegu siin. Seepärast on mu naine siin.
See tunne, et oled perekonnas lõksus, on…
Mul polnud võimalik lahkuda.
Kui ma seda viimaks oma perekonna nimel teha otsustasin,
öeldi mulle ikka veel, et ma ei tohi.
Ma küsisin, kui hulluks peab minema, et lubataks seda teha.
Meghan tahtis oma elu lõpetada.
Asi ei peaks selleni jõudma.
Kas ma kahetsen midagi?
Jah, kõige rohkem kahetsen ma seda, et ei võtnud juba varem
oma naisega suhet alustades seisukohta, et rassismi vastu tuleb võidelda.
Ajalugu kordas ennast.
Minu ema jälitati surnuks, kui ta oli suhtes
mehega, kes polnud valgenahaline.
Ja vaadake, mis nüüd juhtus.
Kui rääkida ajaloo kordumisest. Nad ei lõpeta enne, kui mu naine sureb.
Oli uskumatult tegudele ärgitav…
oht kaotada veel üks naine oma elus.
Nagu… see nimekiri kasvab.
Ja kõige põhjuseks on samad inimesed, sama ärimudel, sama tööstus.
Kui ma noorem olin, ütles minu isa mulle ja ka Williamile:
„Minul oli sedasi ja teil on samuti.“
See on absurd.
See, et sina kannatasid, ei tähenda, et su lapsed peavad kannatama.
Tegelikult vastupidi.
Kui sina kannatasid, siis tee kõike selleks,
et mis iganes negatiivseid kogemusi sinul oli…
Püüa oma lapsi nendest päästa.
Me otsustasime oma vaimset tervist eelistada.
Meie teeme seda ja teeme ka edaspidi.
Kas eesmärk pole siis välja murda?
Kas me ei peaks veenduma, et ajalugu ei korduks?
Et sa ei annaks edasi seda valu ja kannatusi, mis sind tabasid.
Lastele on traumaatilised sündmused teistsugused kui täiskasvanutele.
See on otsekui tormi puhul.
Täiskasvanud on tugevad puud, neil on juured sügaval.
LASTEPSÜHHIAATER
Trauma tabab ainult oksi.
Mitte et see pole probleem, probleem on suur.
Aga nad saavad sellest üle. Neil on muresid ja nii edasi.
Aga laps on väike põõsas. Ta pole tugev.
Ja kui me ei sekku, siis kui nad suureks kasvavad, ei tule juured
üldse tormidega toime.
Isegi kui on leebe tuul,
teeb see neile tulevikus liiga.
Nii et tähtsam on kõigepealt laste traumadele keskenduda,
sest seal on tohutu potentsiaal tervenemiseks ja taastumiseks.
SAMOS, KREEKA
Fawzi. Hei, Fawzi.
Hästi.
Mida? Alles ärkasid? - Jah.
Kui me siia tulime, siis maabusime seal.
Ja kus sina maale jõudsid? - Mina ei jõudnud siin.
Mina tulin selle mäe tagant ja jõudsime sellesse randa.
Kolm tundi hiljem hakkasid kreeklased helistama ja meie pärast kaebama,
siis tuli politsei ja viis meid kaasa.
Ükskord sai bensiin keset merd otsa, aga siis õnnestus meil tagasi minna.
Kas te üritasite üks või kaks korda merd ületada?
Ei, kolm korda.
Saate aru? Kui on laps, kes on mingis asjas nõrk,
kui kreeka poiss midagi kardab,
saad sina teda aidata. Ütle talle: „Minu nimi on Fawzi ja ma olen Süüriast.
Ma elasin sõja üle ja suutsin ületada mere
kolmandal katsel ohtliku teekonnaga väikeses paadis.“
Te ei tohiks seda unustada. Te olete kangelased, kes ületasid mere.
See on väga tähtis.
Täna me leiame selle.
LESBOS, KREEKA OKTOOBER 2015
2015. aastal nägin pealt ühte ajaloo kõige hullemat põgenikekriisi.
Kahest-kolmest paadist sai 30, varsti oli neid sada.
Ja saabus peaaegu veerand miljonit inimest.
Ma olin rannas peaaegu ainus arst.
Elustasin inimesi, nad usaldasid…
Kõik vaatasid mind, saabunud arsti. „Kus sa oled? Kuuluta ta surnuks.“
Aitab. Rohkem ei saa tuua.
Olgu. - Austame teda pisut.
Just nii.
Ma elustasin edukalt 21 inimest, kaotasin kuus.
…10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19…
…21, 22, 23, 24, 25…
Jah, jah jah.
Trauma käes ei kannata ainult keha, see ei vaja ainult kirurgi.
Teekonnal käis ka meel, mis vajab, et keegi seda raviks.
Niisiis, meil kulus 21 päeva.
Minul ning mu ilusal ja geniaalsel naisel
Marial, et luua Humanity Crew.
Ja sellest peale on see meie töö.
Me keskendume psühholoogilisele teekonnale,
et taasühendada need elud maha jäetud hingede ja meeltega.
Ma panen asjadele kaardid peale.
Teie valige, mis tundeid kaart teis tekitab. Valige see kohe välja.
See kaart, mis tõi meelde mõne hea mälestuse, mis teiega juhtus.
Tuletage meelde asju, mis selles hetkes olid, näiteks helisid ja lõhnu,
mälestusi ja nimesid.
Ükskõik mida. Olgu, tõstame need kaardid enda ette.
Võtke igaüks paberileht.
Pange kaart paberilehel ükskõik kuhu. Siis hakake joonistama selle ümber
asju, mis teie arust neid mälestusi täiendavad.
Mille te valisite? Mida te joonistasite? Rääkige meile sellest. Kes tahab alustada?
Kui mind lasteaeda kirja pandi,
jalutati koos meiega lõbustusparki.
Meile anti mahla ja küpsiseid.
Vau!
Fawzi?
Mina mäletan, kuidas ma mängisin Süürias malet oma nõbude, tädide ja emaga,
naersin ja olin õnnelik.
Me erineme üksteisest hea ja halva pärast, mis on juhtunud, eks?
Meie sees on rõõmu, aga on ka kurbust.
Ja me peame seda kontrollima.
Me peame kurbuse eemale lööma ja rõõmu alles jätma.
Õigus.
Kurbuse eemale löömiseks peame sellest rääkima.
Nagu sütest, mis meie sees hõõguvad, aga mida me kustutada ei oska.
Me peame kõik selle välja tooma, kuni kõik on täielikult väljas.
Siis saame külma vett peale valada.
Nagu te näete, paneme siia kaardid, mis meenutavad teile keerulisi asju,
mis on teiega juhtunud.
Asju, mis teevad haiget, mis on kurvad ja hirmsad.
Asju, mida tahame kustutada.
Kui keegi teist näeb kaarti, mis tuletab meelde
kõiki neid keerulisi asju, mida ta kogenud on.
Fawzi, vaata seda joonistust.
Siis kujuta oma keha ette ja ütle meile, mida sa tunned.
Ma olin kurb, kui nägin Süürias, kuidas lennukid Idlibi pommitasid.
Ükskord, kui lennuk pommi viskas, kukkus ka meil aken puruks.
Peatu ja tõmba sügavasti hinge.
Kas see on kõige keerulisem mälestus, mis sulle meelde tuli?
Kõige keerulisem oli viimane plahvatus.
Enamik inimesi suri pommitamises, mis käis iga poole tunni tagant.
Kes sinu tuttavatest surid?
Minu vend sai surma, kui mänguväljakut lõhkeainega rünnati.
Ja minu tädi sai ka surma.
Olgu Allah temaga armuline.
Millest kardab Fawzi kõige rohkem rääkida?
Mina kardan kõige rohkem rääkida oma venna surmast.
Kas sa tahad sellest pärast nelja silma all rääkida?
Ma ei suuda sellest rääkida, sest kui räägin, siis hakkan nutma.
See pole üldse paha.
Kui sa oma lugu rääkisid, siis mina nutsin.
Mulle tundub, et hakkad nutma.
Midagi ei juhtu, kui nutta.
Tule homme ja räägime.
Väga hea.
Kallis Fawzi, ära karda.
Yalla, Aboud, sinu kangelane.
Ära unusta, et nii nagu neil oli turvaline koht, on see ka meil.
Pikk päev on ees ja on vaja palju muud teha,
seega on väga tähtis seda seedida.
Mida sa praegu tunned?
Mida sa tunned enda sees istumas?
Lõpetame parem töötamise.
Sa tead, et ei saa lõpetada.
Essam, me teame, et ei saa seda tööd lõpetada.
Kes peale meie seda tööd teeks?
Kas sa arvad, et nendel poistel on turvaline koht?
Meil on ka.
Mina püüan enda oma leida.
Lapsi vaadates on meil tohutu võimalus
mitte ainult seda leevendada või ümber raamistada,
vaid meil on võimalus seda muuta.
Kuhu istuda? - Samamoodi nagu eile.
Kas tahad siia istuda?
Siia.
Kas paned tähele?
Jah.
Või paned ainult pisut tähele?
Ei. - Kas kardad?
Mitte väga.
Kas sa kardad, et räägime asjadest, millest sa pelgad rääkida?
Mulle ei meeldi ainult pommitamisest rääkida.
Seepärast me peamegi sellest jagu saama. Sinu elus on väga palju rõõmu.
Sa naeratad alati, nii et me saame kõigest jagu.
Siin see on.
Sa ei tahtnud oma vennast rääkida,
kui me pommitamisest rääkisime, eks?
Sest ma kardan seda lugu.
Mis lugu see on? Mida sa sellest mäletad?
Ma kardan seda lugu, sest kui mu vend surma sai,
ei näinud ma tema pead.
Ta lendas tükkideks.
Kas sa nägid, kus ta oli?
Kas sa olid temaga mänguväljakul? - Ei.
Kui ta pommiga pihta sai, rääkisid sellest meile ta sõbrad, kellega ta palli mängis.
Ma jooksin tema juurde, aga ei näinud tema keha. Mitte midagi polnud järel.
Kui kurb sa oled, kui null on vähem kurb ja kümme on kõige suurem kurbus?
Seitse kümnest. Seitse.
Kui tahad aidata kellelgi traumast üle saada,
siis tuleb teha kõik selleks,
et sekkumine toimuks võimalikult lähedal traumakohale
ja aegadele, mil see juhtus.
Aga kui ei saa, pole ka hullu.
Fawzi räägib peamiselt asjadest, mis juhtusid Süürias.
Kui kasutada kaarte ja fantaasiat,
saadame ta tagasi nendesse hetkedesse
ja toome ta turvalisse kohta, kus ta saab ennast rahulikult tunda.
Veel üks kord, hinga sisse ja siis vaata seda.
Tõmba väga sügavasti hinge.
Kas on mõni stseen või pilt, mille puhul sa võid öelda, et pole seda kunagi näinud?
Ma püüan oma venda unustada, aga ei suuda.
Mida tähendab, et sa püüad oma venda mitte mäletada?
Kui ma ütlen, et püüan oma venda mitte mäletada,
siis seepärast, et teda meenutades ma nutan ja olen kurb.
Kas saaks selle pildi ära võtta? Sest hakkan kohe nutma.
Mida? - Nüüd hakkan kohe nutma.
Miks mitte?
Mida sa nägid, kui läksid koos oma emaga
pärast pommiplahvatust mänguväljakule?
Mina? Minu sees oli tunne, et süda jäi seisma.
Minu ema nuttis nii, et ta tardus ega suutnud jalga liigutada.
Ära karda rääkida või nutta.
Sinu sees käib sõda.
Seal käib sõda heade ja halbade mälestuste vahel.
Selle, milline on Fawzi järgmisel aastal,
kümne või 20 aasta pärast, otsustab kõnealuse lahingu võitja.
Seega, kui sa võita tahad,
pead sa nendega võitlema.
Õigus.
Kas sa tahad proovida midagi põnevat teha? - Jah.
See oled sina. Ei, päriselt, ma näen sind sellisena.
Ma tahan, et sa joonistad või värvid kangelast,
kes on Fawzi.
Sest Fawzi on kangelane.
Sa oled tugevam kui Superman ja Ämblikmees.
Sa oled Super-Fawzi.
Super-Fawzi ei riietu nagu teised.
Millised sinu omadused teevad sinust kangelase?
Minu arust on vaprus ainus asi, mis mulle jõudu annab.
Minu aju ja mu mõtted.
See on väga lihtne ennetav tegu.
Palju lihtsam on ennetada, kui hiljem ravida.
Ma kutsun teda Super-Fawziks. - Super-Fawzi.
Tuleb ainult õiges kohas olla
ja seda traumaatilist kogemust ära kasutada,
et see millekski heaks muuta.
See on „kuldne tund“.
Ma tahan tuua välja kõik tunded sügavalt seest.
Mida ma veel tahan välja tuua?
Ma tahan viha enda seest välja tuua.
Fawzi ning tema õed-vennad ja sõbrad on kangelased.
Ma usun siiralt, et nad on kangelased.
Meie kohus on aidata neil traumast üle saada,
üritada häid mälestusi leida
ja need tagasi tuua.
Tõlkinud Janno Buschmann