For mig er depressionen som...
...at være i den mørkeste, koldeste...
...del af havet med vægte på 50 kilo om anklerne.
Jeg prøver konstant at svømme op...
...men jeg bliver bare ved med at synke ned.
Længere og længere ned.
I ren panik.
Det er...
Med panikken følger der frustration og vrede.
Aggression.
Alle de følelser, jeg går og undertrykker,
vælder op i mig,
når jeg bliver trukket ned.
Ikke? Og...
Det føles bare koldt, mørkt og ensomt.
Det æder en op indefra,
til man finder ud af, hvordan man kommer fri af lænkerne
og langsomt kan svømme op til overfladen og mærke trykket lette,
så man kan gispe efter luft.
Det vil altid komme og gå. Jeg oplevede det på universitetet.
Men jeg sagde altid til mig selv,
at jeg bare overreagerede.
Jeg havde altid en undskyldning klar, så jeg kunne feje det ind under gulvtæppet.
Jeg voksede op i Compton i Californien.
Vi levede beskedent,
men jeg havde mine forældres stærke beskyttelse og opbakning.
Jeg så min mor miste alle sine brødre til bandevold.
Jeg så venner og familiemedlemmer
miste livet i en ung alder.
Jeg kan huske en bil, der kørte langsomt forbi,
og så måtte man dukke sig og gemme sig bag en bil, fordi de skød.
Selv den dag i dag,
når der kommer en bil i lav fart...
...så tøver jeg og tænker: "Hvem er det?"
Det satte sine spor.
Det pressede mig til at løbe hen mod noget...
...der kunne være en udvej.
Det var altid basketball.
DeRozan!
Det var det eneste sted, hvor jeg kunne glemme alt andet og bare være mig selv.
Stærk afslutning!
Det brugte jeg til at finde fred,
men jeg forholdt mig aldrig til den virkelighed, der var omkring mig.
Som niendevalg i udtagelsen til NBA 2009
vælger Toronto Raptors
DeMar DeRozan fra University of Southern California.
Biyombo screener. DeRozan skyder og scorer!
Han samler den op og scorer!
DeRozan dunker!
Stærkt!
Sådan ser en ægte stjerne ud, folkens.
Det går fremad. Man er stjernespiller og vinder og vinder.
Man er på tv og får en masse opmærksomhed,
indtil det pludselig rammer en.
I årenes løb undertrykker man så megen smerte.
Jeg havnede oftere og oftere i et sort hul.
I stedet for at det skete af og til, blev det med få dages mellemrum.
Så varede det i en uge.
Det skete så tit, at jeg måtte...
...få et sammenbrud og forholde mig til det.
DEMAR DEROZAN DEPRESSIONEN FÅR BUGT MED MIG...
Jeg skrev det tweet.
I det øjeblik føltes det, som om jeg lettede mit hjerte.
Så gik jeg i seng, men jeg vågnede til...
DEMAR DEROZAN FORTÆLLER OM SINE KAMPE MED DEPRESSION
Jeg blev tvunget til at forholde mig til det.
TALER OM DEPRESSION OG PERSONLIGE KAMPE: 'VI ER ALLE MENNESKER'
Mange er flove over at tale om det.
Sportsfolk taler aldrig om det. Men det gjorde du.
PROBLEMER MED DEPRESSION, ANGST
Flere NBA-spillere er stået frem med deres psykiske problemer.
Er depression mere udbredt i NBA, end vi tror?
Hvad skal ligaen gøre ved problemerne?
RAPTORS' DEMAR DEROZAN TALER UD OM DEPRESSION
Jeg vil gerne tale om Kevin Loves artikel i The Players' Tribune...
ALLE HAR PROBLEMER
...hvor han taler ærligt om sin kamp med angst og panikanfald.
Som han sagde, var det DeMar DeRozan...
KEVIN LOVE, DEMAR DEROZAN TALER OM MENTAL SUNDHED
-...der åbnede døren for ham. -Ja, DeMar.
DEMAR DEROZANS TWEET STØTTES PÅ DE SOCIALE MEDIER
Det, DeMar DeRozan har gjort, da han stod frem med sin depression og angst,
har gjort en kæmpe forskel for både NBA og alle andre professionelle sportsgrene...
DIREKTØR, NBA
...fordi spillere nu trygt kan udtale sig om enormt vigtige emner.
NBA overvejer efter sigende...
NBA HVOR DET FANTASTISKE SKER
...at reformere sin tilgang til mental sundhed forud for 2019-20-sæsonen.
Ifølge The Athletic vil man indføre nye initiativer om mental sundhed,
som alle 30 klubber skal rette sig efter.
Det går ikke engang op for os, at når vi fortaber os i sporten,
undertrykker vi det, der foregår i vores samfund.
Og det tog mig...
...til jeg var næsten 30, før jeg blev bevidst om det.
De professionelle sportsfolk oplever alle de problemer,
som andre også gør på samme tid, men har så berømmelsen oveni...
PSYKOTERAPEUT - DETROIT PISTONS
...og økonomisk fremgang
blandt alle de andre brikker i det puslespil, der udgør en stor sportsmand.
Men sådan opfatter omverdenen det ikke.
Der er opfattelsen: "Du er jo vildt berømt.
Du har masser af penge. Dine problemer er ugyldige."
Men det passer ikke. De har følelser ligesom alle andre mennesker.
"At gå til psykolog eller arbejde med mit mentale helbred gør mig sårbar."
Sådan føles det for sportsfolk.
"Min modstander kan fornemme min sårbarhed,
og måske kan dem, der beslutter, om min kontrakt skal fornyes,
også fornemme min sårbarhed."
Helt specifikt for det afroamerikanske miljø
er vi ikke meget for outsidere.
Sådan har det været hos os i mange år,
at outsidere måske ikke er til nogen hjælp.
Så gem på det. Lad være med at fortælle om det.
Vi er ikke engang meget for at tale om det inden for familien.
Vi siger: "Den dreng har problemer. Det har han haft i årevis."
Det er psykiske problemer, der ikke bliver behandlet.
Jeg var cheftræner i Toronto i syv år,
og jeg har kendt DeMar siden hans andet år i NBA.
Måske var det tredje. Jeg så ham blive bedre.
Brenda og jeg var i LA med børnene. Jeg var træner i allstar-kampen.
CHEFTRÆNER - DETROIT PISTONS
Jeg vågnede til hans tweet om, at han havde problemer
med depression.
Jeg var rystet, for det ville man aldrig have troet.
Rent personligt, da vi hørte om hans problemer,
føler man, at man har svigtet ham.
Man føler, at det indbyrdes forhold ikke var godt nok,
til at personen følte sig tryg ved at sige det.
DWANES HUSTRU
Jeg havde det sådan, at jeg tænkte: "Vi skulle være kommet ind i kampen."
Men jeg vil også sige, Brenda,
at forsvarsmekanismen, der får folk til at skjule det, er meget stærk.
-Ja. -Og en del af det
for den enkelte er at sige: "Jeg burde ikke have de her problemer.
Jeg bør ikke fortælle nogen om det."
Men jeg er stolt af ham, fordi han har gjort det normalt,
at det er okay at tale om det.
Det fik mig til at indse og være bevidst om, hvad jeg ikke ved,
og jeg er ikke udrustet til
at bevæge mig ind på det område i en ung mands liv.
Kom så, DJ!
Så da jeg fik jobbet her i Detroit,
var noget af det første, jeg bad om, at få en som dr. Yeager ansat.
En, der kunne håndtere den slags professionelt.
Fortæl mig lidt om, hvordan du har det mentalt.
Hvordan var det at vende tilbage efter en skade...
Tonen i de første ord, man siger til et andet menneske, er afgørende.
Der er mange popterapeuter eller poppsykologer.
"Jeg tror, knægten lider af angst
og måske også depression."
Vent nu lidt.
Hvad er så forskellen på en depression og at være trist?
Det ved folk ikke.
Hvad er forskellen på angst og at være nervøs?
Det ved folk ikke.
Vi behøver altså ikke have en klinisk beskrivelse.
Det er vigtigt for spillerne.
Den bedste beskrivelse, jeg kan give af min form for terapi,
er, at det bare er samtale.
Ingen er modstandere af samtale.
Hvordan gik det her til morgen?
Godt. I gjorde det rigtig godt.
-Ja? -Ja.
Corey har været fantastisk.
Da han kom hertil sidste år...
LANGSTON GALLOWAY SPILLER - DETROIT PISTONS
...var det en stor lettelse, for man kunne se, at folk sænkede paraderne.
Det var en, der lignede en selv og var i stand til at tale med en om alt.
Hvis jeg har problemer og taler med dig om dem, kan du ikke bare løse dem.
-Ja. -Men det letter...
-Det letter det pres, man har på sig. -Presset, ikke?
Det er det, der gør ham til noget særligt,
for han kræver ikke noget af en. men han vil en alt det bedste.
Han vil have, at man har det så godt som muligt.
De seneste tre år har været...
Jeg vil sige, at det har været de tre sværeste år i mit liv.
Der har været store stressfaktorer.
Når alting på banen går godt...
...er livet godt.
Men når man får en nedtur i basketball,
eller når de ting, man ikke kan styre, påvirker en, bliver man slået ud af kurs.
Det er jo NBA, så alle følger konstant med.
LANGSTONS HUSTRU
På de sociale medier er der altid et tweet eller et billede på Instagram.
Der florerer rygter om spillerhandler, eller at nogen bliver droppet.
Hans forældre bliver ældre. Han er blevet far.
Der er et konstant pres.
Da DeMar fortalte, at han havde en depression, var hele NBA rystet.
De fleste vidste ikke helt, hvad de skulle mene.
Betød det, at han var svag? Var han sej, fordi han stod frem med det?
Hvordan skal jeg forstå, hvad det vil betyde for os fremadrettet?
Klar? Smil.
Lad os smutte.
Når vi taler om mental sundhed,
taler vi om det stadie, hvor vi er i krise.
Det kan rykke langt mere, når det går op for en,
at man skal arbejde på det nu,
så når man nærmer sig en krise,
er man forberedt på den, og man er klar.
En stor nyhed denne søndag eftermiddag.
KOBE BRYANT DØR I HELIKOPTERSTYRT 41 ÅR GAMMEL
Den tidligere stjernespiller Kobe Bryant
døde tidligere på eftermiddagen i Los Angeles i et helikopterstyrt.
Vi har lige fået nyheden.
Kobe Bryant var et af adskillige ofre i helikopteren.
KOBE BRYANT DØR I STYRT
Det hold, der får bolden,
og det blev Toronto, vil lade tiden gå
på grund af tallet 24, til ære for Kobe Bryant.
Jeg blev nødt til at spille kamp den dag.
Det var den sværeste kamp at komme igennem i hele mit liv.
Mand...
Ord...
Ord kan ikke beskrive det.
Kobes død påvirkede alle,
men mest af alt spillerne i NBA.
Når det handler om sorg og tab,
vender vi os typisk væk fra det, fordi vi ikke ved, hvad vi skal gøre.
Så det er min opgave at vende mig mod det
og støtte den enkelte, som der nu er behov for.
KOBE BRYANT-HYLDEST: PISTONS I TRØJER MED NR. 8 OG 24
Vi hylder Kobe Bryant...
Jeg vil gerne tage en hurtig snak om,
hvordan I har det. Hvad jeres følelser er her.
Sorgen er unik for hvert eneste menneske.
Hvordan jeg reagerer, kommer anderledes til udtryk, end hvordan I gør.
Ja.
Jeg spørger tit: Hvis vores sorg er forskellig, hvem gør det så rigtigt?
Det hele er rigtigt.
-Ja. -Det er min version.
Ja. Det betyder meget, at man overhovedet er i stand til at tale om det.
Der gik nok et par timer...
Jeg tog mig selv i stadig at sidde det samme sted. Jeg havde ikke bevæget mig.
En person, man havde spillet mod. En, man kendte som barn.
Et idol, som...
Det rammer hårdt.
Det er som et åbent sår, som man bare ikke kan lukke.
ASSISTENTTRÆNER - DETROIT PISTONS
Da jeg hørte om det, var min umiddelbare reaktion: "Kobe kan da ikke dø. Hvad?"
-Ja. -Ja.
-Det er hårdt. -Ja.
Det er den der uovervindelighed.
-Som... -Ja.
-Han er episk. -Ja.
-Kobe er ikke væk. -Klart.
Da jeg fik chancen for at spille mod Kobe, tænkte jeg: "Det her sker virkelig."
Det er mit store idol.
-Det er en vaskeægte legende. -Ja.
Efter lidt tid stod jeg pludselig over for ham.
Jeg tænkte: "Pokkers. Jeg dækker Kobe op."
Jeg vidste, at alle mine venner så med.
-Alle så med. -Hele ligaen så med.
-Og dine venner. -De så med.
"Hvis du ikke stopper ham, er det slut.
Så bliver du til grin derhjemme.
Og...
Jeg fik hans autograf på mine sko efter kampen.
Han sagde: "Bare klø på, mand."
Det vil du altid have med dig.
-De minder. -Ja.
Dem kan ingen tage fra dig.
Deuce vil sidde ved siden af dig,
når han er 12 eller 14, og sige: "Far, spillede du mod Kobe?"
-Ja. -Den historie kan du fortælle.
-Ja, det bliver fedt. -Ja, det er ret fedt.
Når man får det lidt på afstand som forælder og som far,
får det mig til at sætte endnu mere pris på min søn.
-Ja. -Man kan ikke tage morgendagen for givet.
Det gav mig et nyt perspektiv, hvor...
...det er meget større end bare sporten.
Før eller siden ligger bolden stille.
Alt for tit får vi ikke givet os tid til at skabe et rum, hvor vi forstår hinanden.
I det her arbejde får jeg mulighed for at give det den tid.
Jeg rejser sammen med holdet og omgås spillerne.
Det giver mig mulighed for at komme tæt på dem og have de samtaler
og opbygge en tillid.
Så jeg tror, at succes opnås ved at fortsætte målrettet ad det her spor
og tage del i de her ekstremt vigtige samtaler,
der kan styrke den mentale sundhed.
Men først skal vi have en forståelse.
Jeg var 17, da jeg tog af sted til Syracuse.
Jeg var nervøs, men jeg glædede mig også meget.
Jeg vidste, at det var et godt valg for mig.
Jeg havde et rigtig godt første år på Syracuse.
Venner, hobbyer, gode karakterer, interessante fag.
Jeg deltog i alt det, jeg kunne komme i nærheden af.
Men i sommeren 2016
var jeg lige kommet tilbage efter at have studeret i udlandet...
...og så døde min far af et hjerteanfald.
Da jeg fik det at vide, nægtede jeg at tro det.
Jeg var bare... lammet. Jeg talte ikke med nogen.
Men i min egen verden, i min paranoia, troede jeg ikke på det.
Jeg troede, det var en joke.
Til begravelsen fattede jeg ikke, hvad der foregik.
Jeg havde det, som om alle gjorde grin med mig.
Alle havde rottet sig sammen mod mig.
Hvad det så end gik ud på, var de fælles om det.
Jeg blev holdt udenfor, for det gik ud over mig.
Jeg havde det, som om der skete noget andet, inden min far døde.
Jeg tror, at min fars død...
...satte skub i alting.
Jeg isolerede mig. Jeg talte ikke med nogen.
Det var lige der, hvor jeg var begyndt at høre en stemme.
Og...
...jeg tror, den er ægte.
Stemmen fortæller mig, hvad jeg føler.
Al min usikkerhed.
Den kommenterer alt, hvad jeg gør, og alt, hvad jeg tænker.
Og jeg tror, at folk er i ledtog med stemmen
for at ydmyge mig.
Der er et brud mellem virkeligheden og ens tanker.
Det gør det svært at skelne mellem virkeligheden og min paranoia.
Før alt det her...
...var Ambar så intelligent og opmærksom.
Da vi kom her til landet for at få plads på studiet,
kom underviseren hen til mig og sagde: "Hun er en fantastisk pige."
AMBARS MOR
Da hendes far døde meget pludseligt,
ændrede alting sig.
Hun kom hjem på ferie, og hun boede her i mit hus,
og hun var ikke til at kende.
Jeg havde brug for hjælp.
Jeg troede ikke, at nogen ville hjælpe mig.
Jeg havde det, som om alle var imod mig.
Jeg kan huske den dag. Jeg var i huset og tænkte:
"Jeg må væk fra det her sted."
Jeg kunne ikke holde ud at få de konstante budskaber i underbevidstheden.
Jeg kunne ikke holde tankerne ud. Den konstante stemme i mit hoved
og de konstante kommentarer til alt, hvad jeg foretog mig.
Jeg kunne ikke holde det ud. Jeg ville... Jeg ville dø.
Min mor ringede efter en ambulance, og jeg blev indlagt.
Hun ville ikke røres af mig.
Jeg ville kramme hende og sige: "Ambar, jeg er hos dig."
Da fik jeg diagnosen skizofreni.
De opridsede den værst tænkelige situation,
hvor hun ikke kunne blive kandidat, og hvor statistikken viste,
at unge i den alder uden en eksamen ikke kan få arbejde,
fordi de ikke kan koncentrere sig, og de går fra job til job.
De kan ikke have et normalt liv.
Og de ender typisk med at begå selvmord...
...i en ung alder.
Det sagde lægen til mig.
At man får diagnosen skizofreni som en dommedagsprofeti,
må høre op.
OPINIONSDANNER OM MENTAL SUNDHED
Det passer ikke. Det er en lægelig myte.
Der er så mange negative budskaber,
som har udspring i vores psykiatriske system og vores kultur
om mennesker, der er diagnosticeret med skizofreni.
Der er stadig så meget, vi ikke ved.
Nogle vil sige, at det er en neurokemisk sygdom i hjernen.
Nogle vil sige, at den er genetisk betinget.
Den ubekendte faktor er spørgsmålet om traumer.
Men det, vi i hvert fald står med, er et menneske, der lider.
At behandlede folk værdigt
og med dybfølt omsorg er det første skridt.
Mens jeg var indlagt, mødte jeg en hær af psykiatere,
terapeuter, sygeplejersker.
Symptomer på skizofreni viser sig typisk
hos unge voksne i alderen 16 til 30 år.
Vi arbejder ud fra en model med fælles beslutninger,
hvor en psykiater står for medicinering, og jeg er der som primær behandler.
AMBARS TERAPEUT
Vi har også en sygeplejerske og en uddannelses- og jobkonsulent, der siger:
"Vær en del af holdet. Lad os løse det.
Hvis uddannelse er vigtigt, så læser du videre,
mens du bor derhjemme og vænner dig til de nye forhold."
I løbet af det første halve år havde hun mange symptomer.
Hun kom ind til en samtale med mig,
hvorefter jeg talte med moren, som sagde: "Vi er bekymrede.
Hun siger, at hun ikke har nogen plan.
Hun siger, at hun ikke vil gøre skade på sig selv, men vi er bekymrede."
Jeg vil bare leve fredeligt.
Og selve essensen af min sygdom
forhindrer mig i at kunne det.
Jeg kan ikke leve fredeligt,
når jeg bliver forfulgt af en stemme.
Stemmen blev stærkere og stærkere. Der er lyde overalt.
Hvordan fanden skal jeg nogensinde kunne...
...få det okay?
Jeg forstår det ikke.
Jeg havde det skrækkeligt hjemme hos min mor.
Hun var helt fortabt med en skizofren patient.
Jeg bebrejder hende ikke, men jeg havde den vildeste depression.
Nogle gange vidste jeg ikke, hvilken dag det var.
Jeg sov det meste af dagen.
Jeg blev manisk og forsøgte at begå selvmord den dag.
Jeg var vred over, at det ikke havde hjulpet. At intet...
At jeg stadig vågnede til det her...
At jeg vågnede til den samme stemme.
For mig personligt føltes det...
Undskyld. Jeg gjorde ikke mit arbejde ordentligt.
Jeg anede ikke, hvad jeg skulle gøre.
Det tog mig noget tid, før jeg følte, at Angela var på min side.
Jeg havde det, som om alle var på stemmens side.
Stemmen ville gerne have, at jeg blev ydmyget
og følte mig nedtrykt og...
...angrebet.
Efter den anden indlæggelse
besluttede jeg at anerkende, at jeg var skizofren.
Jeg ville rent faktisk lade de mennesker prøve at hjælpe mig.
Men det tog mig lang tid at acceptere min diagnose.
Jeg har det stadig svært med, at der ikke er noget "der."
Der er ikke et andet sted, jeg skal være,
eller noget, jeg skal gøre eller kommer til.
Det her er mit liv.
En dag ringede jeg grædende til min mor.
Jeg sagde: "Mor, det er sidste gang.
Mor, det er sidste gang. Jeg skal nok få det bedre.
Jeg er...
Jeg er færdig."
Vi fejrer dit liv.
At...
...du var i live.
Det her år, på det her billede, havde jeg det, som om...
Det var hårdt arbejde at få det smil frem.
Da hun afgav det løfte,
fik vi Ambar til at følge behandlingen
ved at fokusere på, hvad der er vigtigt for unge.
Det er at føle sig "normal," hvad det så end vil sige for vedkommende.
Det er studiet.
Det er forhold. Det er at have et arbejde og føle sig produktiv.
At arbejde hen mod et mål.
Hvordan jeg håndterer mine symptomer i de kommende år,
bliver afgørende for, om jeg skal tilbringe resten af mit liv
på psykiatriske afdelinger,
eller om jeg kan leve et normalt og succesfuldt liv
som så mange andre, der er diagnosticeret med skizofreni.
Jeg har altid gerne villet være selvstændig.
Det er dag et efter min flytning.
-Er det det? -Ja.
-Har du flyttet det hele i dag? -Ja.
Det var sygt hårdt.
Det er surrealistisk. Mit eget værelse, mit eget sted. Det er meget voksent.
Det her hjørne er lidt skørt at se på.
Det flyder med tøj på sengen. Det beklager jeg.
Men her er det.
Først var jeg...
Jeg var så vred.
Jeg var rasende.
I min kultur...
...bor mor og datter sammen...
-For altid. -For altid.
Hav lidt tillid til mig. Du må bare...
Du må forstå, hvor meget jeg...
...har brug for den selvstændighed.
Det gør mig meget stolt.
Og det ved du godt.
Tak.
Ambar har fortsat regelmæssige selvmordstanker.
Ikke konkrete planer og den slags, men tanken er der.
"Måske ville det være nemmere, hvis jeg bare ikke vågnede her til morgen."
Der er ting, der kan udløse det, og jeg har dårlige dage,
hvor jeg tænker: "Sikke en lortedag. I dag vil jeg tude."
Det betyder ikke, at jeg skal på skadestuen.
Skizofreni lyder meget skræmmende, men se bare på Ambar.
Hun har et fuldtidsjob og arbejder på sin kandidatuddannelse.
Hun tager en lang uddannelse.
Det er det, skizofreni er.
ESSAYS OM
For det meste giver det, der foregår i mit hoved, ingen mening.
Men når jeg sætter mig ned og skriver det ned, tænker jeg:
"Okay. Nu giver det mere mening."
Jeg har lært, at vejen til bedring ikke forceres i et hug.
Det er en langvarig og udmattende rejse.
Fred er at forlige sig med tanken om, at jeg vil have det sådan her hver dag.
Jeg skal ikke kæmpe mod det, men bare have det som en ledsager.
Det er muligt at få et meningsfyldt liv
efter en diagnose for en alvorlig psykisk sygdom.
Jeg blev diagnosticeret med skizofreni allerede som teenager.
Jeg kom mig
og fik en doktorgrad i klinisk psykologi.
At komme ud af sengen om morgenen og tage på arbejde er effektiv medicin.
At mødes med en ven til frokost
er effektiv personlig medicin.
Personlig medicin er de ting, vi gør for at have det godt.
Jeg gjorde alt for at få en bedre forståelse for, hvad der skete,
og hvorfor mit nervesystem reagerede, som det gjorde.
Så for fire år siden, og først da du havde mødt Meg...
-Ja. -...gik du i gang med processen,
hvor du prøvede at gennemskue det.
-Det havde du ikke prøvet før? -Nej.
Og jeg fandt hurtigt ud af, at hvis vores forhold skulle fungere,
blev jeg nødt til at forholde mig til min fortid.
For der var en masse vrede.
Ikke vrede rettet mod hende. Bare vrede.
Det kunne hun se.
Hvordan skulle jeg så løse det?
Jeg måtte tilbage til fortiden
og til traumet, og så måtte jeg bearbejde det
og komme videre.
Nu har jeg været i terapi i lidt over fire år, eller fem år,
og for mig handler det om forebyggelse.
Vi behøver ikke tale med nogen hver dag, men vi skal have nogen, der kan vejlede os
og skabe den bevidsthed i vores liv, når vi døjer med noget,
og hvordan man kommer ud af det, og hvilke redskaber vi kan bruge
for at sikre, at snebolden ikke vokser sig større.
Jeg har altid gerne villet prøve EMDR-terapi.
Det var en af de typer heling eller bedring,
som jeg var villig til at eksperimentere med.
Det havde jeg aldrig været åben over for, hvis ikke jeg havde været i terapi
i de seneste år.
EMDR er en relativt ny form for traumebevidst terapi.
PSYKOTERAPEUT & EMDR-KONSULENT
Traumebevidst vil sige, at vi på forhånd er bekendt med, hvad der er sket personen.
Vi ser ikke kun på symptomerne. Vi tænker:
"Hvilke begivenheder i personens liv kan have forårsaget de symptomer?"
Det er en terapiform med en lang forkortelse.
EDMR står for Eye Movement Desensitization Reprocessing.
Det specifikke ved EMDR er, at vi bruger bilateral stimulation
ved enten at få personen til at bevæge øjnene
eller ved at klappe på dem, eller de klapper på sig selv.
Det, EMDR gør, er,
at det kobler den kognitive erindring om traumet sammen
med et stærkt minde om at være tryg.
Man vil gerne kunne tænke på den traumatiske begivenhed
uden at få den følelsesmæssige pine...
BØRNETRAUMEAKADEMIET
...der er forbundet med den.
Personen tænker på den væmmelige ting,
mens vedkommende bevæger sig i rytmiske mønstre.
I sidste ende skaber det en ny oplevelse af den erindring.
-Hej, Sanja. -Hejsa.
Hvordan går det?
Godt. Rigtig godt.
Hvad siger du til, at vi går efter endnu et minde i dag?
Lad os gøre det. Hvor skal vi starte?
Du har sagt, at der er fire-fem minder, der stadig er ret ubehagelige.
Jeg har tænkt på... Det første var at ankomme til Storbritannien med fly.
Det meste af mit liv har jeg været bekymret, ængstelig,
lidt anspændt og irritabel, når jeg er fløjet hjem til Storbritannien.
Når jeg er fløjet til London.
Og... jeg har aldrig kunnet forstå hvorfor.
Jeg var bevidst om det. Ikke da jeg var yngre,
men da jeg begyndte i terapi, blev jeg bevidst om det.
Jeg tænkte: "Hvorfor har jeg det sådan?"
For mig sætter London desværre nogle ting i gang i mig.
På grund af det, der skete med min mor, og som jeg oplevede.
Var der en særlig tur,
eller sker det hver gang? Er det altid på samme måde?
Det sker hver gang.
Kan du huske første gang?
Nej, ikke første gang. Jeg kan bare huske...
...følelsen, nærmest som angst,
som en hul, tom følelse
nærmest af nervøsitet eller...
Er det frygt?
Alting føles anspændt.
I det øjeblik, hvor du fik de fysiske fornemmelser,
hvilke negative tanker havde du da om dig selv?
Følelsen af at være jaget
og at være hjælpeløs.
Velvidende at man ikke kan gøre noget ved det.
Al flugt er umulig.
Der er ingen udveje.
Lad os sige, jeg er hjælpeløs.
-Ja. -Jeg er hjælpeløs.
Når du tænker tilbage på det øjeblik, og du tænker "Jeg er hjælpeløs,"
hvad ville du så foretrække at tænke om dig selv nu?
Jeg er ikke hjælpeløs. Det er...
Det er kun ganske kortvarigt.
Du lever et ærligt liv, så der er intet at være bange for.
Der er intet at være bekymret for.
Bid mærke i de følelser, der dukker op nu.
Den følelse, jeg mærkede, var sorg.
Okay. Og hvor mærker du den i din krop?
Her.
Okay. Det bearbejder vi på samme måde, som vi gjorde sidst.
Korslagte arme.
Gå tilbage til det billede, de negative tanker.
Jeg er hjælpeløs. Bid mærke i, hvor i din krop du mærker det.
Bid mærke i det, der dukker op.
Det startede, da jeg var teenager.
En af de første gange, hvor jeg forlod Storbritannien
for at komme væk fra alle efterdønningerne efter min mors død,
tog jeg til Afrika.
Jeg var der vist i mindst to uger.
Det hjalp fænomenalt meget.
Jeg følte mig så fri.
Det var en virkelighedsflugt, jeg aldrig havde oplevet før.
Da jeg så vendte tilbage til Storbritannien
og vidste, hvad jeg ville blive mødt med,
og vidste, at jeg ikke kunne slippe væk... Det var skræmmende.
Hvad lagde du mærke til nu?
Bare at...
...det vel er traumet i det,
selvom den følelse og de øjeblikke fra fortiden
er så tæt forbundet til nutiden.
Okay. Hold fast i det.
Hold fast i de følelser og indtryk, uanset hvad der dukker op.
Andre minder.
Uanset hvad der dukker op, er det godt.
Det vender tilbage til det gamle...
Traumet er i høj grad...
...geografisk.
Okay. Bare hold fast i det. Læg mærke til det.
Det gode er... Jeg ved ikke, om det er hensigten,
men det er, som om det renser min harddisk.
Hver gang der dukker noget op, er det bare...
Så er vi færdige med det.
Super. Ja, det er også målet. Glimrende.
Lad os gå tilbage til der, hvor vi startede.
Hvor du sidder i et fly.
Det billede, vi begyndte med. Med sikkerhedsbæltet på.
Vend tilbage til det, og se, hvad der dukker op.
Ro og styrke.
Styrke på grund af roen.
Selvom EMDR anbefales til brug ved store, alvorlige traumer
fra voldsomme begivenheder som tsunamier eller krig,
behandler vi størstedelen af tiden voksne,
som har minder om negative erfaringer fra barndommen
eller endda oplevelser i deres liv, som ikke blev bearbejdet ordentligt.
Så man behandler et barn, selv når man sidder over for en 50-årig.
En af de vigtigste ting, jeg har lært i mit liv, er,
at man nogle gange må gå tilbage
og forholde sig til meget ubehagelige situationer
og bearbejde dem for at kunne få det bedre.
Terapien har rustet mig, så jeg nu kan takle alt.
Det er derfor, jeg er her nu. Det er derfor, min hustru er her nu.
Følelsen af at være fanget i familien er...
Det var ikke en mulighed at rejse væk.
Da jeg til sidst traf den beslutning for min familie,
fik jeg stadig at vide, at det kunne jeg ikke.
Jeg tænkte: "Hvor slemt skal det blive, før jeg får lov til det?"
Hun havde tænkt sig at begå selvmord.
Så vidt bør det ikke komme.
Fortryder jeg noget?
Ja, jeg fortryder især, at jeg ikke sagde bedre fra
over for racismen tidligere i forholdet med min hustru, end jeg gjorde.
Historien gentog sig.
Min mor blev jaget i døden, da hun var i et forhold
med en, der ikke var hvid.
Og se, hvad der nu er sket.
Skal vi tale om, at historien gentager sig? De helmer ikke, før hun er død.
Det antændte virkelig noget i mig, at jeg...
...risikerede at miste endnu en kvinde i mit liv.
Det er, som om... listen bliver længere.
Det starter ved de samme mennesker, den samme forretningsmodel,
den samme branche.
Da jeg var yngre, sagde min far til både William og mig:
"Sådan var det for mig, så sådan bliver det også for jer."
Det giver ingen mening.
Bare fordi du led under det, skal dine børn da ikke lide under det samme.
Tværtimod faktisk.
Hvis du led under det, må du gøre alt for at sørge for,
at dine børn ikke skal igennem de samme negative oplevelser.
Vi valgte at prioritere vores mentale sundhed.
Det er det, vi gør, og det bliver vi ved med.
Handler det ikke om at bryde en ond cirkel?
Handler det ikke om at sørge for, at historien ikke gentager sig?
At den smerte, man selv har oplevet, ikke bliver givet videre.
Traumatiske begivenheder er anderledes for børn end for voksne.
Det er som i et uvejr.
De voksne er et stærkt træ med gode rødder...
BØRNEPSYKIATER MEDSTIFTER - HUMANITY CREW
...og traumer rammer bare grenene.
Det er stadig et stort problem,
men de kan godt klare det. Det er noget, de vil bøvle med.
Men et barn er som en lille busk. Den er ikke stærk.
Hvis vi ikke griber ind, kan rødderne med tiden
ikke stå imod noget uvejr.
Selv ikke en lille brise.
Det vil kunne skade dem i fremtiden.
Så det er vigtigere at fokusere på børns traumer først,
fordi potentialet for bedring er kæmpestort.
SAMOS GRÆKENLAND
Fawzi. Hej, Fawzi.
Ja.
-Hvad? Er du lige vågnet? -Ja.
Da vi kom hertil, gik vi i land derovre.
Hvor gik du i land?
Jeg gik ikke i land her.
Jeg gik i land på en strand, der ligger bag det bjerg.
Der gik tre timer, og så begyndte grækerne at ringe og klage over os,
og så kom politiet og tog os.
Da vi løb tør for brændstof midt ude på havet, lykkedes det os at komme tilbage.
Prøvede I at krydse havet én eller to gange?
Nej, tre gange.
Forstår I det? Hvis der er et barn, der er dårlig til noget,
en græsk dreng, der er bange for noget,
så kan I hjælpe ham.
Du kan sige til ham: "Jeg hedder Fawzi og kommer fra Syrien.
Jeg overlevede en krig, og det lykkedes mig at krydse havet
efter tre farefulde rejser i en lille båd."
Det er én ting, I aldrig må glemme. I er heltene, der krydsede havet.
Det er meget vigtigt.
I dag skal vi finde den.
LESBOS, GRÆKENLAND OKTOBER 2015
I 2015
var jeg vidne til en af de værste flygtningekriser i verdenshistorien.
To-tre både blev til 30. 30 blev til 100.
Der ankom næsten en kvart million mennesker.
Jeg var nærmest den eneste læge på stranden.
Jeg gav hjertemassage. Folk var...
Alle kiggede på mig. Den læge, der kom.
"Hvor er du? Bekræft dødsfaldet."
Vi kan ikke have flere med.
-Okay. -Vis ham lidt respekt.
Ikke mere.
Jeg reddede 21 mennesker med førstehjælp. Jeg mistede seks.
...ti, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19...
…21, 22, 23, 24, 25…
Ja, ja.
Det er ikke kun kroppen, der lider efter et traume og har brug for en læge.
Der er også et sind, som er ude på en rejse og har brug for behandling.
Så det tog os 21 dage,
mig og min smukke, dygtige hustru,
Maria, at stifte Humanity Crew.
Det er det, vi har lavet siden.
Vi fokuserer på den psykologiske rejse,
der igen skal forbinde deres liv med den sjæl og det sind, de efterlod.
Jeg lægger nogle kort frem med ting på.
Vælg det fra kortet, I har lyst til. Bare vælg med det samme.
Et kort, der får jer til at tænke på et godt minde.
Husk på, hvordan tingene var lige der. Såsom lyde og lugte,
minder, navne.
Hvad som helst.
Lad os lægge kortene foran os.
Tag et stykke papir hver.
Læg kortet hvor som helst på papiret. Tegn så rundt om det.
De ting, der kan fuldende de minder.
Hvad valgte I? Hvad tegnede I? Fortæl os om det. Hvem vil starte?
Da jeg startede i børnehave,
tog de os med på tur i forlystelsesparken.
De gav os juice og kiks.
Wow!
Fawzi?
Jeg kan huske, da jeg i Syrien spillede skak med mine fætre og kusiner og min mor.
Jeg grinede og var glad.
Det, der gør os anderledes, er, at vi har både det gode og det dårlige.
Vi har både glæde og sorg i os.
Det bliver vi nødt til at styre.
Vi skal sparke sorgen ud og beholde glæden.
Lige præcis.
For at sparke den ud må vi tale om den.
Den er som gløder inde i os, og vi ved ikke, hvordan vi skal slukke dem.
Vi må få dem ud, til de er gået helt ud.
Så kan vi hælde koldt vand på dem.
Som I kan se, lægger vi kort frem, som minder jer om de svære ting,
der er sket i jeres liv.
Ting, der gør ondt. Sørgelige ting. Frygtelige ting.
De ting, vi gerne vil slukke.
Så når en af jer ser et kort, der minder
om de svære ting, I har oplevet...
Fawzi, kig på tegningen,
og forestil dig så din krop, og fortæl os så, hvordan du har det.
Jeg var trist, da jeg var i Syrien og så flyene bombe Idlib.
Engang da et fly smed bomber... Det fik vores vindue til at styrte ned.
Stop. Træk vejret dybt.
Er det det sværeste minde, du kan komme i tanke om?
Det sværeste var den sidste eksplosion.
De fleste døde af bombningen, der gik i gang igen hver halve time.
Hvem døde, som du kendte?
Min bror blev dræbt, da de bombede legepladsen.
Min tante blev også dræbt.
Må Allah være hendes sjæl nådig.
Hvad er det, Fawzi er allermest bange for at tale om?
Jeg er mest bange for tale om, da min bror døde.
Skal vi to tale alene om det senere?
Jeg vil ikke tale om det, for så begynder jeg at græde.
Det er ikke spor slemt.
Da du fortalte os din historie, begyndte jeg at græde.
Det føles, som om du er ved at græde.
Der sker ikke noget ved, at vi græder.
Kom tilbage i morgen. Så kan vi tale.
Perfekt.
Kære Fawzi, du skal ikke være bange.
Kom så, Aboud, min helt.
Glem ikke, at ligesom de har et sikkert sted, har vi også et.
Vi har en lang dag foran os og en masse ærinder,
så det er vigtigt, at vi fordøjer indtrykkene.
Hvad føler du lige nu?
Hvad er det for en følelse, du sidder med lige nu?
Måske skulle vi holde op med at arbejde.
Du ved godt, at vi ikke kan holde op.
Essam, vi ved, at vi ikke kan holde op med det her arbejde.
Hvis vi ikke gør det, hvem skal så gøre det?
Tror du, at drengene har sikre steder i deres liv?
Vi har dem også.
Jeg prøver selv at finde et.
Hvis vi ser på børnene, har vi en gylden mulighed for
ikke bare at lindre smerten eller at omformulere den,
men en mulighed for at omdanne den.
-Hvor skal vi sidde? -Samme sted som i går.
Vil du sidde her?
Her.
-Okay. Er du med mig? -Ja.
Eller er du kun lidt med mig?
Nej.
-Er du bange? -Ikke særlig meget.
Er du bange for, at vi skal tale om noget, du ikke tør tale om?
Det eneste, jeg ikke kan lide at tale om, er bombningen.
Det er derfor, vi skal besejre det. Du har masser af glæde i dig.
Du smiler altid, så vi kan besejre hvad som helst.
Her er det.
Du havde ikke lyst til at tale om din bror,
da vi talte om, at I blev bombet, vel?
Fordi jeg er bange for den historie.
Hvad kan du huske af den historie?
Historien skræmmer mig, for da min bror blev dræbt,
så jeg ikke hans hoved.
Han blev sprængt i småstykker.
Gik du derhen, hvor han var?
-Var du sammen med ham på legepladsen? -Nej.
Han løb og spillede bold, og hans venner fortalte os, at han blev sprængt i luften.
Så jeg løb derhen, men jeg kunne ikke se noget af ham.
Hvor trist er du, hvis nul er mindst trist, og ti er mest trist?
Syv ud af ti. Syv.
Hvis man vil hjælpe nogen med at komme sig over et traume,
skal man gøre alt, hvad man kan,
for at gribe ind så tæt på traumet som muligt
og så tæt på tidspunktet som muligt. Men ellers er det ikke verdens undergang.
Fawzi taler om flere ting, der skete i Syrien.
Så ved hjælp af kort og fantasien
sender vi dem tilbage til de øjeblikke,
og vi anbringer dem et sikkert sted, hvor han kan føle sig tryg og rolig.
En gang til. Træk vejret, og kig på den.
Træk vejret rigtig dybt.
Er der et optrin eller et billede, du kan sige til dig selv, at du aldrig så?
Jeg prøver at glemme min bror, men jeg kan ikke.
Hvad mener du, når du siger: "Jeg prøver at lade være med at huske min bror"?
Når jeg siger det, er det, fordi når jeg husker på ham, græder jeg og bliver trist.
Kan vi tage billedet væk? For jeg er lige ved at græde.
Hvad?
Nu er jeg lige ved at græde.
Hvorfor ikke?
Hvad så du, da du gik hen til legepladsen
sammen med din mor efter bombningen?
Mig? Indeni føltes det, som om mit hjerte gik i stå.
Min mor græd, til hun var ude af stand til at bevæge sit ben.
Du skal ikke være bange for at tale eller græde.
Der raser en krig inde i dig.
Det er en krig mellem de gode minder og de dårlige.
Det, der afgør, hvem Fawzi er næste år
og om ti eller 20 år,
er vinderen af den krig.
Så for at du kan vinde,
må du bekæmpe dem.
Ja.
Vil du prøve noget spændende?
Ja.
Det er dig. Nej, jeg mener det. Det er sådan, jeg ser dig.
Jeg vil have dig til at tegne eller farve den helt,
som Fawzi er.
For Fawzi er en helt.
Du er stærkere end Superman og Spider-Man.
Du er Super-Fawzi.
Super-Fawzi går ikke klædt som de andre.
Hvilke egenskaber har du, der gør dig til en helt?
For mig er mod det eneste, der giver mig kræfter.
Min hjerne og mine tanker.
Det er en meget enkel forebyggelse.
Det er lettere at forebygge end at behandle senere.
Jeg vil kalde ham Super-Fawzi.
Super-Fawzi.
Man skal bare være det rette sted
og udnytte den traumatiske oplevelse og omdanne den til noget godt.
Vi kalder det "den gyldne time."
Jeg vil have de følelser ud, som gemmer sig dybt i os.
Hvad vil jeg ellers have ud?
Jeg vil af med den vrede, jeg har i mig.
Fawzi og hans søskende og hans venner er helte.
Jeg mener helt oprigtigt, at de er helte.
Så det er vores pligt at hjælpe dem med at bearbejde traumerne
og finde ind til de gode minder
og få dem tilbage.
Tekster af: Eskil Hein