Moje neviditelné já
Být v depresi je pro mě jako…
…být v té nejtemnější, nejchladnější…
…části oceánu s padesátikilovým závažím u kotníku.
A neustále se snažím vyplavat…
…a přitom klesám níž a níž.
Jdu ke dnu, hlouběji a hlouběji.
V panice.
Prostě…
A s tou panikou přichází frustrace a hněv.
Agresivita.
Všechny emoce, které ukrývám,
vyplují na povrch,
když mě to stahuje ke dnu.
Chápete? A…
A cítím chlad, temnotu a osamělost.
V tu chvíli vás to užírá,
než přijdete na to, jak se dostat z těch okovů,
a pomalu vyplavete a pocítíte, jak se tlak uvolňuje
a vy můžete zalapat po dechu.
Vždycky to přijde a zase odejde. Měl jsem to na vysoké.
Ale vždycky jsem si říkal, že to přeháním.
Pokaždé jsem si našel nějakou výmluvu nebo něco, abych to zametl pod koberec.
Jsem z Comptonu v Kalifornii.
Moc jsme toho neměli,
ale naši mě ohromně chránili a podporovali.
Viděl jsem, jak máma přišla o všechny bratry kvůli násilí gangů.
Viděl jsem kamarády i členy rodiny
přijít o život v mladém věku.
Jednou se pomalu přiblížilo auto
a já se musel přikrčit a schovat, protože začali střílet.
Dodneška, když se pomalu blíží auto…
…váhám: „Kdo je to?“
Vybralo si to daň.
Donutilo mě to utíkat k něčemu…
…co mi poskytlo únik.
A to byl vždycky basketbal.
Jó, DeRozan!
Jen tam jsem měl pocit,
že jsem pryč od toho všeho a můžu být sám sebou.
Super závěr!
Tam jsem vždycky našel klid,
ale nikdy jsem neřešil realitu, která v tu chvíli panovala.
V devátém výběru draftu NBA pro rok 2009
tým Toronto Raptors vybírá
DeMara DeRozana z Univerzity Jižní Kalifornie.
Clona od Biyomba. DeRozan střílí a trefuje!
Nabíhá. A parádní smeč!
DeRozan zavěsil!
Zkušeně!
Takhle vypadá utkání hvězd, přátelé.
Kouknete nahoru, jste v týmu hvězd a vítězíte.
Jste v televizi, dostává se vám ohromné pozornosti,
až vás to všechno skolí.
Celé ty roky potlačujete tolik bolesti.
Ta temná místa, na kterých jsem byl, se vynořují čím dál častěji.
Už ne jednou za čas, ale každé dva dny.
Pak každé dva dny, teď týden.
Bylo to tak časté, až jsem se musel
prostě zhroutit a řešit to.
Ta deprese mě vysála…
Tweetnul jsem.
V tu chvilku jsem měl pocit, že jsem si ulevil.
Pak jsem šel spát, ale probudil jsem se do…
DEMAR DEROZAN OTEVŘENĚ O BOJI S DEPRESÍ
Potom jsem to řešit musel.
‚VŠICHNI JSME LIDI‘
Vím, že se o tom hodně lidí stydí mluvit.
Sportovci o tom nikdy nemluví. Vy ano.
POPIS BOJE S DEPRESÍ
Víc hráčů NBA má psychické problémy.
Je v NBA deprese častá?
Duševní zdraví v NBA. Co na to liga?
DEROZAN OTEVŘENĚ O DEPRESI
Chci mluvit o tom, co Kevin Love napsal…
KAŽDÝ MÁ SVÉ PROBLÉMY
…o svém boji s úzkostí a panickými atakami.
Řekl, že mu DeMar DeRozan…
LOVE A DEROZAN O PSYCHICE
- …otevřel dveře. - Jo, DeMar.
VLNA PODPORY NA SÍTI
To, že se DeRozan rozhodl promluvit o své depresi a úzkosti,
vyvolalo naprostý obrat v NBA i v profesionálním sportu vůbec…
KOMISAŘ NBA
…protože díky tomu hráči můžou bez obav mluvit o zásadních problémech.
NBA se údajně chystá předělat…
KDE KOUZLO OŽÍVÁ.
…směrnice o duševním zdraví pro sezónu 2019–2020.
Podle webu Athletic liga přijme novou strategii pro duševní zdraví,
jíž se všech 30 týmů bude muset řídit.
Když se ponoříme do sportování, ani nám nedochází,
že tím v sobě potlačujeme to, co se děje ve společnosti.
A mně trvalo…
…až skoro do třiceti, než mi to došlo.
Tihle profesionální sportovci zažívají stejné strasti
jako kdokoli jiný v tom časovém rámci, jen s přídavkem slávy…
PSYCHOTERAPEUT TÝMU
…a bohatství,
mezi všemi těmi dalšími součástmi života významného sportovce.
Svět to tak ale nevnímá.
Lidi si říkají: „Máš všechnu tu slávu.
Máš všechny ty peníze. Co ty můžeš mít za problémy.“
To ale není pravda. Pořád platí lidská existence.
„Jít na terapii nebo řešit duševní pohodu
naráží na mou zranitelnost.“
Profesionální sportovci si říkají:
„Můj protivník se té zranitelnosti chytí
a třeba se jí chytí i ti lidi, co rozhodují
o mé příští smlouvě.“
A pro afroamerickou komunitu je navíc specifické,
že nechceme outsidery.
To naráží na zakořeněnou představu v rámci naší komunity,
že outsideři nám nemůžou pomoct.
Takže to udrž. Nikomu to neříkej.
A ve skutečnosti o tom nechceme moc mluvit ani v rodině.
Říkáme: „Ten kluk má už léta problémy.“
No a tohle jsou duševní potíže,
které probíhají nekontrolovaně.
Sedm let jsem byl hlavní trenér v Torontu
a DeMara znám od nějakého druhého roku v NBA,
možná třetího, viděl jsem ho růst.
Byl jsem s Brendou a dětmi v LA. Trénoval jsem utkání hvězd.
HLAVNÍ TRENÉR
Po probuzení jsem si přečetl jeho tweet o tom,
že se potýká s problémy, s depresemi.
Byl jsem v šoku, vůbec by mě to nenapadlo.
A v osobní rovině, když jsme se doslechli, že má problémy,
člověk má pocit, že ho zklamal.
Říkáte si, že váš vztah nebyl takový,
aby se vám to nebál říct.
DWANEOVA ŽENA
Říkala jsem si: „Fakt jsme to podělali.“
Současně bych ale řekl, Brendo,
že mechanismus, jak to zakrývat, je velice silný.
- Ano. - A bohužel
si ten člověk říká: „Takhle se trápit nemám.
Neměl bych to nikomu říkat.“
Jsem na něj ale moc pyšný, nastolil povědomí,
že je v pořádku o tom mluvit.
A to mě naučilo tomu, že vím, co nevím,
a nejsem způsobilý a připravený
zasahovat do té sféry života mladého muže.
Pojď, DJ.
Takže když jsem dostal místo tady v Detroitu,
mít v kolektivu někoho jako dr. Yeagera
byl jeden z mých prvních požadavků.
Někoho, kdo by se tím zabýval profesionálně.
Tak mi řekni, jak na tom duševně jsi.
Jak ses vrátil po zranění, co tě vyřadilo…
Jazyk, jakým člověku řeknete těch prvních pár slov,
je zásadní.
Spousta terapeutů a psychologů je přímočarých.
„Myslím, že má tenhle kluk úzkosti
a možná trochu depresi.“
Tak počkat.
Řekni mi, jaký je rozdíl mezi depresí a smutkem?
To lidi pořádně nevědí.
Tak jaký je rozdíl mezi úzkostí a nervozitou?
To lidi pořádně nevědí.
Nemusíme se posouvat ke klinickému popisu.
A to je podle mě pro hráče důležité.
Svou verzi terapie bych nejlíp popsal tak,
že je to prostě rozhovor.
Proti rozhovoru nikdo nic nemá.
Tak jaký jsi měl ráno?
Super. Byli jste výborní.
- Jo? - Jo.
Corey je úžasný.
Když loni přišel…
HRÁČ
…byla to fakt úleva. Vidíte kluky,
jak se s ním cítí v bezpečí.
Někdo, kdo vypadá jako vy,
kdo dokáže být sympatický, bavit se o čemkoli.
Když ti říkám o svých problémech, vím, že mi je nevyřešíš.
- Jo. - Ale uleví to…
- Uleví to spoustě stresu. - …tlak, viď?
A tím je opravdu výjimečný,
protože od vás nechce nic, ale chce všechno pro vás.
Chce, abyste byli nejlepší, jak dokážete.
Ty poslední tři roky byly…
Řekl bych asi nejtěžší tři roky v mém životě.
Stresory jsou obrovské.
Když jde na hřišti všechno super…
…život je super.
Když se ale basketbal zvrtne
nebo když vás ovlivňují věci, které nemůžete ovládat, otřese to vámi.
Je to prostě NBA. Takže se všichni pořád dívají.
ŽENA LANGSTONA
Na sociálních sítích vždycky přijde nějaký tweet, fotka na Instagramu.
Šíří se drby o nějakém přestupu, že někoho vymění,
že někdo odejde.
Jeho rodiče stárnou. On je teď otec.
Pořád existuje tlak.
Když DeMar řekl, že má depresi, světem NBA to otřáslo.
Většina kluků nevěděla, co si myslet.
Tak on je měkkota?
Nebo naopak tvrďák, že to řekl veřejně?
Jak mám chápat, co to znamená pro náš vývoj?
Můžeme? Sýr.
Jdeme.
O duševním zdraví mluvíme ve fázi, kdy dospějeme do krize.
A myslím, že tomu přidá na síle, když si uvědomíte,
že když to vyřešíte teď,
tak až pak nadejde krize,
budete na ni vycvičení a připravení.
Mimořádná zpráva.
ZEMŘEL KOBE BRYANT, 41 LET
Pětinásobný vítěz a nejužitečnější hráč NBA
Kobe Bryant zemřel dnes odpoledne v Los Angeles při nehodě vrtulníku.
Právě přicházejí zprávy.
Mezi několika oběťmi je i Kobe Bryant.
ZEMŘEL PŘI NEHODĚ
Rozhodli, že kdo získá míč,
v tomto případě Toronto, nechá časomíru pro střelbu doběhnout
kvůli číslu 24 na počest Kobeho Bryanta.
Ten den jsem musel hrát.
Byl to nejtěžší zápas, jaký jsem v životě odehrál.
Ty jo…
Slovy se…
Slovy se to nedá vyjádřit.
Kobeho smrt zasáhla všechny,
ale tyhle hráče v NBA obzvlášť.
Příliš často se od zármutku a ztráty
pokoušíme odvrátit, protože nevíme, co dělat.
Mým úkolem tedy je se do toho položit
a podporovat veškeré potřeby každého jednotlivce.
POCTY: DRESY S ČÍSLY 8 A 24
Na počest Kobeho Bryanta…
Chci si jen krátce promluvit o tom,
jak se všichni máte, jaké máte pocity.
Zármutek je pro každého člověka jedinečný.
Pro mě
je to jiné než pro vás.
Ano.
A ptám se lidí neustále, když truchlíme odlišně, co je správně?
Správně je všechno.
- Všechno. - Je to moje podoba.
Jo. Myslím, že to znamená hodně,
jen o tom dokázat mluvit.
Když uběhly asi dvě hodiny…
…přistihl jsem se, jak jen sedím na stejném místě.
Nepohnul jsem se.
Chlap, proti němuž jste hráli, jehož jste znali od dětství,
idol jako…
Hluboce to zasáhne.
Je to jako otevřené zranění, které nejde spravit.
ASISTENT TRENÉRA
Jak jsem to uslyšel, řekl jsem…
Reagoval jsem: „Kobe nemůže umřít. Cože?“
- Jo. - Jo.
- Je to těžké. - Jo.
Je to o té neporazitelnosti.
- No… - Jo.
- Je legendární. Jak… - Jo.
- Kobe neodešel. - Jo.
Když jsem měl možnost hrát proti Kobemu,
říkal jsem si: „Fajn. Děje se to.“
Tak fajn. Je to můj idol.
- Tohleto je legenda. - Jo.
Pár držení a vtom s ním rozehrávám.
A říkám si: „Sakra. Rozehrávám s Kobem.“
Vím, že kluci doma koukaj.
- Všichni se dívají. - Celá liga.
- A tví kluci. - Jo.
A říkají: „Jestli to nezblokuješ, je konec.
Doma se ti vysmějeme.“
A…
Po zápase mi podepsal boty.
A říkal: „Jen tak dál, chlape.“
Tak se toho musíš držet napořád.
Ty vzpomínky?
Ty ti nikdy nikdo nevezme.
Deuce vedle tebe bude sedět,
až mu bude 12 nebo 14, a řekne: „Tati, tys hrál proti Kobemu?“
- Jo. - Budeš to vyprávět.
- To bude bezva. - Jo, je to bezva.
S odstupem jako rodiče, jako otce,
mě to teď nutí ještě víc chlapečka opatrovat.
- Jo. - Protože zítřek není jistý.
Uvědomil jsem si tím,
že jde o mnohem víc než jen o hru.
Tenhle míč přestane skákat.
Málokdy si uděláme čas, abychom si vytvořili prostor jeden pro druhého.
A myslím, že tahle práce mi umožnila si ten čas udělat.
Cestovat s týmem, být u toho,
je pro mě příležitost vést hluboké rozhovory
a budovat důvěru.
Myslím, že úspěch je neúnavně pokračovat v tomhle stylu
a zapojovat se do těchhle nesmírně důležitých rozhovorů
o upevňování duševního zdraví.
Nejdřív ale musíme mít porozumění.
Na Syracuskou univerzitu jsem odjela v 17.
Byla jsem hrozně nervózní a zároveň nadšená.
Věděla jsem tehdy, že je to dobrá volba.
První rok tam byl úžasný.
Kamarádky, koníčky, dobré známky, zajímavé předměty.
SYRACUSKÁ UNIVERZITA
Dala jsem se na vše, co vás jen napadne.
Ale v létě 2016
jsem se zrovna vrátila ze studia v zahraničí…
…a táta mi umřel na infarkt.
Když mi to řekli, nevěřila jsem tomu.
A byla jsem prostě katatonická, s nikým jsem nemluvila.
Ale ve svém světě, ve své vlastní paranoii, jsem tomu nevěřila.
Přišlo mi, že je to vtip.
Přijde pohřeb a já nevěřím, co se to děje.
Protože mám pocit, že si ze mě všichni dělají srandu.
Všichni jsou do toho zapletení.
Ať je to cokoli.
A já jsem vně, protože tohle se děje mně.
Měla jsem pocit, že se před smrtí táty dělo něco jiného,
a myslím, že smrt táty…
…jakoby vynesla všechno dopředu.
Začala jsem se izolovat. Přestala jsem s kýmkoli mluvit.
A přesně tehdy jsem začala slyšet ten hlas.
A…
Přijde mi reálný.
Ten hlas mi říká mé myšlenky.
Všechny nejistoty.
Komentuje vše, co dělám, vše, co si myslím.
A myslím, že lidi s tím hlasem spolupracují,
aby mě ponížili.
Existuje zlom mezi realitou a vašimi myšlenkami.
Znesnadňuje mi rozlišovat mezi skutečným životem a mou paranoií.
Před tím vším
byla Ambar velmi inteligentní a pohotová.
Když jsme přišli do téhle země kvůli škole,
přišel ke mně profesor a řekl: „Tahle dívka je ohromná.“
MATKA AMBAR
Když její otec velmi náhle zemřel,
všechno se změnilo.
Vrátila se sem na prázdniny, bydlela v mém domě
a byla k nepoznání.
Potřebovala jsem pomoc. Tehdy jsem nevěřila, že mi kdokoli chce pomoct.
Připadalo mi, že se mě každý snaží dostat.
Pamatuju si ten den, byla jsem doma a říkala si:
„Musím odejít. Musím odsud odjet.“
Nemůžu vystát ty podprahové zprávy, které neustále dostávám.
Nemůžu vystát to myšlení.
Ten ustavičný hlas v hlavě
nebo neustálé komentování všeho, co dělám.
Nemůžu to vystát. Chci… umřít.
Máma zavolala záchranku a hospitalizovali mě.
Nenechala na sebe sáhnout.
Chtěla jsem ji obejmout a říct: „Ambar, jsem u tebe.“
Tehdy mi diagnostikovali schizofrenii.
Vykreslili mi ten nejhorší obrázek,
že nedokáže dostudovat,
podle statistik děti v tom věku
nedokončí školu, nenajdou si práci,
protože se nedokážou soustředit, neustále mění zaměstnání.
Nemůžou vést normální život.
A…
…obvykle spáchají sebevraždu…
…brzy.
To mi doktor řekl.
Získávat diagnózu schizofrenie
jako prognózu zkázy,
to musí skončit.
VŮDČÍ DUCH PSYCHICKÉHO ZOTAVENÍ
Není to pravda. To jsou klinické pověry.
Ze systému péče o duševní zdraví
a z naší kultury vychází spousta negativních sdělení o tom,
co obnáší získat diagnózu schizofrenie.
Hrozně moc toho stále ještě nevíme.
Někdo tvrdí, že jde o neurochemickou mozkovou chorobu.
Podle jiných se předává geneticky.
Velkou neznámou v tom všem je otázka traumatu.
Zcela zřejmě je ale před námi lidská bytost, která trpí.
A jednat s lidmi s úctou
a s hlubokou, starostlivou péčí je první předpoklad.
Při hospitalizaci jsem se setkala s týmem psychiatrů,
terapeutů, sester.
Příznaky schizofrenie se obvykle projeví
u mladých dospělých mezi 16 a 30 lety.
Pracujeme v rámci modelu sdíleného rozhodování.
Psychiatr, jenž řeší medikaci, já, primární klinik.
TERAPEUTKA AMBAR
Dál máme sestru a specialistu na podporované vzdělávání, který říká:
„Buď člen našeho týmu. Vymyslíme to.
Jestli chceš, vymyslíme, jak chodit do školy
a žít doma, než si zvykneš na své pocity
a na to, co se děje.“
Prvních šest měsíců se u ní objevovala řada příznaků.
Přišla, měly jsme spolu sezení,
pak ještě s matkou. A výsledek zněl: „Máme velké obavy.
Říká, že nemá žádný plán.
Říká, že si neublíží, ale máme obavy.“
Chci jen mít klid.
A samotná podstata mého onemocnění
mi právě v tom zamezuje.
Nedokážu být v klidu,
když mě pronásleduje hlas v hlavě.
Ten hlas byl čím dál silnější.
Zvuky byly prostě všude
a jak se mám sakra někdy…
…cítit dobře?
Nechápu to.
U mámy to bylo příšerné.
Neuměla zacházet se schizofrenikem.
Nedávám jí vinu, ale strašně mě to deprimuje.
Někdy ani nevím, co je za den.
Většinu dne prospím.
Přešla jsem do mánie a ten den se pokusila o sebevraždu.
Byla jsem naštvaná, že to nevyšlo, že nic…
Že jsem se dál musela probouzet do toho hlasu.
Připadala jsem si…
…jako že svou práci nedělám správně.
Nevěděla jsem, co dělat.
Chvíli mi trvalo přijmout, že je Angela na mojí straně,
protože jsem měla pocit, že je každý na straně toho hlasu.
Ten hlas chce, abych byla ponížena,
chce, abych byla na dně a abych se cítila…
…napadená.
Po té druhé hospitalizaci
jsem se rozhodla, že jsem opravdu schizofrenní.
Že tedy těm lidem dovolím, aby mi pomohli.
Přijmout svou diagnózu mi ale trvalo strašně dlouho.
Pořád se potýkám s tím, že neexistuje žádné „tam“.
Neexistuje žádné jiné místo, kde mám být
nebo co dělat nebo tam být v budoucnu.
Tohle je můj život.
Jednoho dne jsem zavolala mámě v slzách.
Řekla jsem: „Tohle je naposledy.
Mami, to je naposledy. Já se uzdravím.
Já…
Já s tím končím.“
Oslavujeme tvůj život.
To…
…že jsi byl naživu.
Letos mi přišlo…
…že vyloudit na fotce úsměv dalo zabrat.
Poté, co dala ten slib,
jsme Amber dokázali udržet v programu tak,
že jsme cílili na to podstatné v životě dospívajícího.
Chce se cítit „normálně“, ať už to pro něj znamená cokoli.
Třeba chodit do školy. Vztahy. Mít práci, cítit se užitečný.
Vytyčit cíl a směřovat k němu.
To, jak budu v budoucnu zvládat příznaky,
je určující pro to, jestli strávím zbytek života
po psychiatrických léčebnách, nebo dokážu vést normální, úspěšný život,
tak jako spousta dalších s diagnózou schizofrenie.
Vždycky jsem chtěla nezávislost.
Tohle je doslova první den stěhování.
- Vážně? - Ano.
- To vše jsi dnes přinesla? - Jo.
Pěkně jsem si mákla.
Neskutečné. Můj pokoj, vlastní prostor. Je to velký krok hodný velké holky.
Tenhle roh vypadá kapku bláznivě.
A na posteli mám fůru oblečení, tak se omlouvám.
Ale tady je.
Nejdřív jsem byla…
…hrozně naštvaná.
Zuřila jsem.
V mojí kultuře…
…matka a dcera bydlí společně po…
- Navždy. - Navždy.
Věř mi. Prostě…
Prostě pochop, jak moc
tuhle nezávislost potřebuju.
Cítím velkou hrdost.
A ty to víš.
Děkuju.
Ambar dál pravidelně přepadávají sebevražedné myšlenky.
Ne činy, ne plány, nic takového, jen myšlenka:
„Možná by bylo snadnější, kdybych se ráno neprobudila.“
Existují spouštěče a budu mít špatné dny,
kdy si řeknu: „Dnešek stál za prd. Dneska se mi chce brečet.“
To neznamená, že musím na pohotovost.
Schizofrenie zní neuvěřitelně děsivě, ale podívejte na Ambar.
Pracuje na plný úvazek. Dělá magisterské studium.
Bude ve škole napořád.
To je prostě schizofrenie.
ESEJE O
To, co se mi honí hlavou, většinou nedává smysl.
Když si ale sednu a sepíšu to, řeknu si:
„Jo, to dávalo větší smysl.“
„Zotavení, jak zjišťuji, není jednorázová záležitost.
Je to neustálá, dlouhá a únavná cesta.“
Klid znamená smířit se s tím, že tohle budu mít každý den.
Ne s tím bojovat, ale fungovat souběžně s tím.
I s diagnózou závažné duševní choroby
lze vést plnohodnotný a smysluplný život.
Mně byla diagnostikována schizofrenie ještě v dospívání
a dokázala jsem se zotavit
a získat doktorát z klinické psychologie.
Ale silná medicína je dokázat ráno vstát a jít do práce.
Dokázat se sejít s kamarádkou na oběd
je silná osobní medicína.
Osobní medicína jsou věci, které děláme, aby nám bylo dobře.
Chtěl jsem vědět co nejvíc o tom, co se děje
a proč moje nervová soustava reagovala, jak reagovala.
Před čtyřmi lety, jen co jste potkal Meg…
- Ano. - …jste tedy započal proces
hledání odpovědí.
- Předtím jste to nezkoušel? - Ne.
A rychle jsem zjistil, že jestli má tenhle vztah fungovat,
budu se muset vypořádat s minulostí.
Protože ve mně byl hněv.
A nebyl to hněv na ni, prostě jen hněv.
A ona to poznala. Viděla to.
Tak jak to napravit?
Bylo třeba se obrátit do minulosti,
vrátit se k příčině traumatu, vyrovnat se s ním,
zpracovat ho a posunout se vpřed.
Teď po čtyřech a něco letech terapií,
už po pěti…
…vidím podstatu v prevenci.
Nemusíme s někým mluvit denně,
ale mít někoho, kdo nás navede.
A když budeme cítit bolest, budeme tak vědět,
jak z toho ven
a jaké máme každý jednotlivý den k dispozici nástroje,
aby se to nenabalovalo v něco většího.
Metodu EMDR jsem vždycky chtěl vyzkoušet.
A byla to jedna z řady forem léčení nebo napravování,
s nimiž jsem byl ochoten experimentovat.
A nikdy bych se tomu nedokázal otevřít, nebýt vší té práce a hodin terapie,
co jsem absolvoval.
EMDR je poměrně nová forma terapie zohledňující trauma.
TERAPEUTKA A PORADKYNĚ
Zohlednění traumatu znamená, že víme, co se člověku stalo,
když k nám přijde.
Nesledujeme pouze příznaky, ale ptáme se:
„Jaké životní události mohly tyto příznaky vyvolat?“
Je to jedna z těch zkratkových terapií.
EMDR znamená desenzibilizace a přepracování pomocí očních pohybů.
Specifikem metody EMDR je bilaterální stimulace, kterou zajišťujeme tak,
že člověka necháme, ať pohybuje očima,
nebo na něj klepeme, případně klepe on sám na sebe.
EMDR funguje tak,
že spáruje kognitivní vzpomínku na trauma
se silnou pamětí pocitu bezpečí.
Cílem je moci na traumatickou událost myslet,
aniž by to vyvolalo s ní spojenou…
ZAKLADATEL
…emoční tíseň.
Člověk doslova musí myslet na to zlé
a současně provádět schematickou, opakovanou, rytmickou činnost.
A to nakonec vytvoří novou výchozí hodnotu pro tu vzpomínku.
- Zdravím Sanjo. - Zdravím.
Jak se máte?
Dobře. Výborně.
Tak co říkáte, že bychom se dnes zaměřili na další vzpomínku?
Pojďme na to. Kde začneme?
Říkal jste, že máte tak čtyři nebo pět vzpomínek,
které vás stále poněkud rozrušují.
A já si říkala… První je přílet letadlem do Spojeného království.
Většinu života cítím obavy a starost,
nervozitu a napětí, kdykoli letím zpět do Spojeného království, do Londýna.
A… nikdy jsem nechápal proč.
Vnímal jsem to. Jako mladší ne,
ale při terapii jsem si to uvědomil.
Říkal jsem: „Proč jsem tak nesvůj?“
A pro mě je samozřejmě Londýn bohužel spouštěč.
Kvůli tomu, co se stalo mámě, co jsem zažil a viděl.
Šlo o konkrétní cestu,
nebo je to takové pokaždé?
Děje se to vždy.
Vzpomenete si, kdy k tomu došlo poprvé?
Ne, na to si nevzpomínám.
Pamatuju si jen…
…ten pocit, téměř úzkost,
takový prázdný pocit
skoro nervozity z…
Je to strach?
Všechno působí napjatě.
A v tom okamžiku, kdy jste začal mít tyhle tělesné pocity,
jaké negativní myšlenky sám o sobě máte?
Že jsem uštvaný,
a ne… jsem bezradný.
A ne… vím, že s tím nic nezmůžu.
Není úniku.
Není z toho cesty ven.
Tak řekněme, že jsem bezmocný.
- Ano. - Jsem bezmocný.
Tak když si vybavíte ten okamžik a řekněte si: „Jsem bezmocný,“
co byste si o sobě rád myslel teď?
Že nejsem bezmocný. Je to…
Je to jen krátký časový úsek.
A žiju svůj život podle pravdy, takže se není čeho bát.
Není se čeho obávat.
Vnímejte, jaké emoce se objevují teď.
Cítil jsem smutek.
Dobře. A kde v těle to vnímáte?
Tady.
Dobře. Tak to zpracujeme jako posledně.
Překřížíme ruce.
Vraťte se k té situaci, k těm negativním pocitům.
Jsem bezmocný. A všímejte si, kde to v těle cítíte.
Jen vnímejte, co se objeví.
Začalo to v pubertě.
Jedna z prvních příležitostí opustit Londýn,
abych unikl všem těm dopadům matčiny smrti,
byl let do Afriky.
Byl jsem tam minimálně dva týdny.
A byla to skvělá léčba.
Cítil jsem se tak svobodný.
Byl to jakýsi únik před skutečností, jaký jsem neznal.
A vrátit se pak do Spojeného království,
když jsem věděl, čemu budu vystaven
a před čím nemůžu utéct, bylo děsivé.
Co jste tam pozoroval?
Jak prostě,
tohle je asi to trauma,
to, že ten pocit a ty okamžiky z minulosti
jsou tak silně spojené s přítomností.
Dobře, pokračujte.
Dejte průchod myšlenkám, pocitům, dojmům, všemu, co přijde.
Dalším vzpomínkám.
Cokoli se vynoří, je dobré.
Všechny se vracejí… Prostě se to vrací k tomu starému…
To trauma je obrovsky…
…geografické.
Fajn, jen pokračujte.
Jen to vnímejte.
Je vážně fajn… Nevím, jestli to je záměr,
ale jakoby mi to třídí myšlenky.
Doslova jakoby pokaždé, když se něco vynoří… šup…
…hotovo. Šup.
Skvělé. Ano, to je také cílem. Výborně.
Tak se teď vraťme tam, kde jsme začali.
Jak letíte v letadle,
k té úvodní situaci, zapnuté pásy.
Znovu se do toho vžijte a uvidíte, co se stane dál.
Klid a síla.
Síla díky tomu klidu.
Ačkoli se metoda EMDR doporučuje
u kritických traumat,
u velkých událostí, jako jsou tsunami nebo válečné trauma,
většinu času ve skutečnosti pomáháme
dospělým, kteří mají vzpomínky na nepříznivé zážitky z dětství,
nebo dokonce životní zkušenosti, které se neuložily správně.
Takže léčíte dítě, i když máte v místnosti padesátníka.
Jeden z největších poznatků pro mě je,
že se občas musíte vrátit
a zabývat se opravdu nepříjemnými situacemi
a dokázat je zpracovat, abyste se mohli uzdravit.
Mě terapie připravila, abych dokázal přijmout cokoli.
Proto jsem teď tady. Proto je tu teď má žena.
Pocit uvěznění v rámci rodiny je…
Neexistovala možnost odejít.
Když jsem nakonec u své rodiny tohle rozhodnutí učinil,
dál mi říkali, že nemůžu.
Já reagoval: „Jak moc se to ještě musí zhoršit, abych směl?“
Chtěla ukončit svůj život.
Tak daleko to dojít nemělo.
Jestli něčeho lituju?
Ano. Nejvíc mě mrzí, že jsem hned zpočátku vztahu s manželkou nezaujal
razantnější postoj při kritice rasismu.
Historie se opakovala.
Mou matku uštvali k smrti, když měla vztah s někým,
kdo nebyl bílý.
A podívejte se, co se děje teď.
Jak se historie opakuje.
Nepřestanou, dokud neumře.
To byl ohromný spouštěč…
…možná ztratit další ženu v životě.
Jako… ten seznam narůstá.
A vše se sbíhá ke stejným lidem, obchodnímu modelu, stejnému odvětví.
Když jsem byl mladší, otec mně i Williamovi říkával:
„Měl jsem to tak já, tak to tak budete mít i vy.“
To nedává smysl.
Jen proto, že jste trpěli, nemusejí trpět i vaše děti.
Vlastně spíš naopak.
Jestli jste trpěli, dělejte všechno,
ať máte negativní zkušenosti jakékoli,
aby tím vaše děti netrpěly.
Rozhodli jsme se upřednostnit duševní zdraví.
To děláme a budeme v tom pokračovat.
Nejde prostě jen o to narušit ten cyklus?
A zajistit, aby se historie neopakovala?
Abyste jakoukoli bolest a utrpení, jež jste zažili, nepředávali dál?
Traumatické události jsou pro děti jiné než pro dospělé.
Je to jako bouře.
Dospělí jsou silný strom, mají dobré kořeny…
PSYCHIATR, ZAKLADATEL
…a to trauma zasáhne jen větve.
Neříkám, že to není problém. Je, a velký.
Ale dokážou ho překonat. Budou mít problémy a podobně.
Ale dítě, to je jen keřík. Ten není silný.
A když nezakročíme, tak až vyroste,
kořeny žádnou bouřku nevydrží.
I slabý vánek
jim v budoucnu ublíží.
Je proto důležitější se nejdřív soustředit na trauma dětí,
potenciál uzdravení a zotavení je u nich totiž obrovský.
ŘECKO
Fawzi. Haló, Fawzi.
Jasně.
- Co? Právě ses vzbudil? - Ano.
Když jsme sem připluli, vylodili jsme se tady.
A kde ses vylodil ty?
Já se nevylodil tady.
Připlul jsem zpoza té hory a vylodili jsme se u té pláže.
Tři hodiny po vylodění začali Řekové volat a stěžovat si na nás.
Pak přijela policie a sebrali nás.
Když nám na moři došlo palivo, podařilo se nám dostat zpátky.
Zkoušeli jste připlout jednou či dvakrát?
Ne, třikrát.
Rozumíš? Kdyby se objevilo dítě, co je v něčem slabé,
řecký chlapec, který se něčeho bojí,
můžeš mu pomoct.
Řekneš mu: „Jmenuju se Fawzi a jsem ze Sýrie.
Přečkal jsem válku a dokázal jsem přeplout moře
po třech pokusech při nebezpečné cestě na malém člunu.“
Tohle bys nikdy neměl zapomenout. Jste hrdinové, kteří přepluli moře.
To je hodně významné.
Tak dneska to najdeme.
ŘECKO, ŘÍJEN 2015
V roce 2015
jsem byl svědkem jedné z nejstrašnějších uprchlických krizí v dějinách.
Z dvou či tří člunů se stalo 30, ze 30 bylo 100.
A připlulo téměř čtvrt milionu lidí.
Jsem téměř jediný doktor na pláži.
Provádím resuscitaci, lidé spoléhají…
Koukají na mě, na doktora, a říkají si: „Kde jste? Potvrďte smrt.“
Hotovo. Víc nezmůžu.
- Dobře. - Prokažme mu trochu úcty.
Hotovo.
Provedl jsem asi 21 úspěšných resuscitací. Šest jsem ztratil.
…deset, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19…
…21, 22, 23, 24, 25…
Ano, ano.
Traumatem netrpí jen tělo,
kterému by stačil chirurg.
Tím procesem prochází i duše, která vyžaduje, aby ji někdo ošetřil.
Trvalo nám 21 dní,
mně a mé nádherné a úžasné ženě Marii,
vytvořit organizaci Humanity Crew.
A od té doby je tohle naše práce.
Soustředíme se na psychologický proces
s cílem znovu spojit tyhle lidi s duší a myslí, od nichž se oprostili.
Takže vyložím karty s obrázky.
Rozhodněte se, jak na vás karta působí, a hned si ji vyberte.
Kartu, u které se vám vybavila nějaká dobrá vzpomínka.
Vzpomeňte si, co s tím souviselo, jako zvuky, pachy,
vzpomínky, jména.
Cokoli.
Fajn, tak vyložíme karty před sebe.
Každý si vemte list papíru.
Dejte na něj kartu.
A začněte okolo ní kreslit to,
co máte pocit, že tyhle vzpomínky doplňuje.
Co jste zvolili? Co jste nakreslili? Řekněte nám o tom. Kdo začne?
Když jsem byl přihlášený ve školce,
vodívali nás do zábavního parku.
Dali nám džus a sušenky.
Ty jo!
Fawzi?
Vzpomínám, jak jsem v Sýrii hrál šachy s bratranci, tetami a s mámou
a smál jsem se a byl šťastný.
Odlišuje nás, že máme dobrou i špatnou stránku, že ano?
Máme v sobě radost i smutek.
A musíme je ovládat.
Musíme vyhnat smutek a zachovat si štěstí.
Správně.
Abychom ho vyhnali, musíme o něm mluvit.
Vězí v nás jako uhlíky a my nevíme, jak je uhasit.
Musíme je všechny vytáhnout, až budou komplet venku.
Abychom je mohli zalít studenou vodou.
Jak vidíte, vyložíme karty, které vám připomenou to těžké,
co se vám v životě přihodilo.
To, co bolí, co je smutné, příšerné.
Co chceme uhasit.
Když někdo uvidí kartu, co mu připomene
všechno to obtížné, čím si prošel.
Fawzi, podívej se na tu kresbu,
představ si své tělo a pověz nám, jak se cítíš.
Cítil jsem smutek, když jsem byl v Sýrii a viděl, jak letadla bombardují Idlib.
Když letadlo shodilo bombu, vypadlo nám okno.
Zastav a zhluboka se nadechni.
Je tohle ta nejtěžší vzpomínka, jakou si vybavíš?
Nejhorší byl ten poslední výbuch.
Většina lidí zemřela při bombardování, které začínalo každou půl hodinu.
Kdo zemřel, koho jsi znal?
Můj bratr zemřel, když na hřišti vybuchla bomba.
A taky mi umřela teta.
Ať je jí Alláh milostiv.
O čem se Fawzi nejvíc bojí mluvit?
Děsí mě mluvit o tom, když umřel můj bratr.
Chceš to pak probrat o samotě?
Nebudu o tom moct mluvit, jinak totiž začnu brečet.
Na tom není nic špatného.
Když jsi nám vyprávěl svůj příběh, já brečel.
Myslím, že budete brečet.
Nic se nám nestane, jestli budeme brečet.
Přijdu zítra a promluvíme si.
Výborně.
Milý Fawzi, neboj se.
Yallo, Aboude, jste hrdinové.
Nezapomínej, že tak jako oni měli bezpečné místo, máme ho i my.
Máme před sebou dlouhý den a spoustu vyřizování,
takže je moc důležité to vstřebat.
Co teď cítíš?
Co cítíš, že v tobě dřímá?
Možná bychom měli přestat pracovat.
Víš, že přestat nemůžeme.
Essame, víme, že s touhle prací přestat nemůžeme.
Když ji nebudeme dělat my, tak kdo?
Představuješ si, že tihle kluci mají v životě bezpečné místo?
My je taky máme.
Já se snažím najít vlastní.
Když se díváme na děti, máme obrovskou příležitost
nejen to zmírnit nebo přeformulovat,
máme příležitost to přetvořit.
Kam si sedneme?
Jako včera.
Chceš sedět tamhle?
Tady.
Tak jo, rozumíš mi?
Ano.
Nebo mi rozumíš jen trošku?
Ne.
Bojíš se?
Ani ne.
Bojíš se, že budeme mluvit o něčem, o čem se bojíš mluvit?
Jediné, o čem se nerad bavím, je bombardování.
Právě proto to musíme přemoct. Máš v sobě spoustu štěstí.
Pořád se usmíváš, takže můžeme přemoct všechno.
Tu máš.
Nechtěl jsi mluvit o bratrovi,
když jsme se bavili o tom, jak vás bombardovali, viď?
Protože se té události bojím.
Jak to bylo, co si z toho pamatuješ?
Mám z toho hrůzu kvůli tomu, že když bratra zabili,
neviděl jsem jeho hlavu.
Roztrhalo ho to na kusy.
Šel jsi za ním?
Byl jsi na hřišti s ním?
Ne.
Když ho to roztrhalo, řekli nám to kamarádi, co s ním hráli fotbal.
Tak jsem za ním běžel, ale neviděl jsem jeho tělo. Nic z něj nezbylo.
Jak moc jsi smutný na stupnici od nuly do deseti, když deset je největší smutek?
Sedm z deseti.
Když chcete někomu pomoct vzpamatovat se z traumatu,
musíte se ze všech sil snažit
tu intervenci provádět co nejblíž místu a době
vzniku traumatu.
Ale jde to i bez toho.
Fawzi mluví spíš o tom, co se dělo v Sýrii.
Takže ho pomocí karet a představivosti
zavedeme zpět do té doby
a děláme to na bezpečném místě, kde se může cítit v klidu.
Ještě jednou se nadechni a podívej se na to.
Nadechni se hodně zhluboka.
Je nějaká scéna nebo výjev, o kterých můžeš sám sobě říct, žes je nikdy neviděl?
Snažím se na bratra zapomenout, ale nemůžu.
Co myslíš, když říkáš: „Snažím se nevzpomínat na bratra?“
Když řeknu: „Snažím se nevzpomínat na bratra,“
je to proto, že když na něj vzpomínám, pláču a je mi smutno.
Můžeme ten obrázek dát pryč? Chce se mi brečet.
Co?
Rozbrečím se.
Proč ne?
Co jsi viděl, když jsi s matkou
po tom výbuchu přišel na hřiště?
Já? Měl jsem pocit, jako by se mi zastavilo srdce.
Matka brečela, až se zmrzačila, nepohnula nohou.
Neboj se mluvit ani plakat.
V tvém nitru probíhá válka.
Je to válka mezi dobrými a zlými vzpomínkami.
To, co určí, kým bude Fawzi příští rok,
za deset nebo dvacet let,
je vítěz téhle bitvy.
Takže abys vyhrál,
musíš bojovat.
Správně.
Chceš zkusit něco zajímavého?
Ano.
To jsi ty. Ne, skutečně, takhle tě vidím já.
Chci, abys nakreslil nebo vybarvil hrdinu,
kterým je Fawzi.
Protože Fawzi je hrdina.
Jsi silnější než Superman a Spiderman.
Jsi Super Fawzi.
Super Fawzi se neobléká jako ostatní.
Jaké kvality myslíš, že z tebe dělají hrdinu?
Jediné, co mi dodává sílu, je pro mě odvaha.
Můj mozek a myšlenky.
Je to velmi jednoduchý způsob prevence.
Mnohem snazší je prevence než pak léčba.
Budu mu říkat Super Fawzi.
Super Fawzi.
Musíte jen být na správném místě
a využít tenhle traumatický zážitek
a proměnit ho v něco dobrého.
Říkáme tomu „Zlatá hodinka“.
Chci vyvolat pocit z hloubi duše.
Co ještě chci dostat ven?
Chci ze sebe dostat hněv.
Fawzi a jeho sourozenci a kamarádi jsou hrdinové.
Opravdu upřímně věřím, že jsou hrdinové.
Naší povinností tedy je pomoci jim to trauma zpracovat,
pokusit se najít dobré vzpomínky
a oživit je.
Překlad titulků: Jiří Sailer