За мен депресията е като...
Все едно съм попаднал в най-тъмната и студена
част от океана, с тежести на глезените.
Не спирам да се опитвам да изплувам...
И... Продължавам да потъвам.
Все по-дълбоко и по-дълбоко.
И съм в паника.
Аз...
С паниката идва и раздразнението, гневът.
Агресивността.
Всички онези чувства, които съм потискал,
всички те изплуват,
когато потъвам към дъното.
И тогава...
Всичко е студено, тъмно и самотно.
И... Това те разяжда,
докато не намериш начин да се изтръгнеш от оковите
и полека да изплуваш да усетиш как натискът отслабва.
И можеш да си поемеш въздух.
Състоянието е на приливи и отливи. Случваше ми се в колежа.
Но все си казвах, че преувеличавам.
Все си намирах извинение да потулвам истинското положение.
ДЕМАР
Израснах в Комптън, Калифорния.
Живеехме в недоимък,
но родителите ми бяха моята най-силна защита и подкрепа.
Свидетел съм как мама изгуби братята си заради гангстерски войни.
Мои близки и приятели
си отидоха съвсем млади.
Веднъж приближи кола, забави ход.
Трябваше да се крием зад друга кола, защото стреляха.
И до ден днешен,
когато кола забави...
Не съм сигурен какво става.
Това ми се отрази.
Накара ме да се стремя към нещо...
Да търся спасение.
КОМПТЪН
Спасението винаги беше баскетболът.
Дерозан!
Единствено баскетболът бе бягството, на игрището се чувствах себе си.
Велик финиш.
Използвах го, за да намеря покой,
но не се опитвах да реша проблемите, които имах.
За девети номер в драфта на НБА за 2009 г.
"Торонто Раптърс" избира
Демар Дерозан от Университета на Южна Калифорния.
Заслон на Бийомбо. Дерозан стреля и бележи!
Напредва. Какъв кош!
Дерозан забива!
Яка забивка!
Така изглежда Мачът на звездите.
В момента си устремен нагоре, звезда си, побеждаваш.
Дават те по телевизията, всички те гледат.
А след това те връхлита.
През годините си потискал толкова болка,
че мрачните моменти започват да те налитат по-често.
Вместо да е от време на време, започва да е през ден-два.
След това започва да трае по седмица.
Вече ставаше толкова често, че аз...
Рухнах и трябваше да търся помощ.
ДЕПРЕСИЯТА МЕ ПОГЛЪЩА
Пуснах това в "Туитър".
И в същия момент сякаш разтоварих някаква тежест.
Заспах, но като се събудих...
ДЕРОЗАН СПОДЕЛЯ ЗА БИТКАТА СИ С ДЕПРЕСИЯТА
Наложи се да търся лечение.
"ВСИЧКИ СМЕ ХОРА", КАЗВА ТОЙ
Мнозина се срамуват да говорят за това.
Спортистите не говорят за това, а ти го направи.
БОРИ СЕ С ДЕПРЕСИЯ
Играчи на НБА споделиха за проблеми.
Дали депресията е честа в НБА?
Какви мерки трябва да вземе НБА?
ДЕМАР РАЗКАЗВА ЗА ДЕПРЕСИЯТА
В публикация в "Плейърс Трибюн" Кевин Лав говори...
ВСЕКИ ПРЕЖИВЯВА НЕЩО
...за битката си с тревожността и паник атаките.
Искрено сподели, че Дерозан е този...
ЛАВ И ДЕРОЗАН СЕ РАЗКРИВАТ
...който е открехнал вратата. - Да.
ПОСТ НА ДЕРОЗАН РАЗБУНВА МРЕЖИТЕ
Откровеното споделяне на Дерозан за депресията и тревожността му
бе повратен момент, променил НБА, но и всички професионални спортове.
АДАМ СИЛВЪР, КОМИСАР НА НБА
Той направи възможно играчите да говорят открито по важни въпроси.
Съобщава се, че в НБА преосмислят...
НБА: КЪДЕТО СТАВА ЧУДОТО
...отношението си към психичното здраве за сезон 2019-2020.
Според "Атлетик" в лигата ще има нови инициативи в тази област,
които ще се приложат във всички отбори.
Дори не сме осъзнавали, че захващайки се със спорт,
сме потискали други проблеми.
На мен ми отне...
Осъзнах това едва на 30 години.
Професионалните спортисти имат същите проблеми като всеки,
но славата допълнително ги утежнява.
Д-Р ЙЕГЪР, ПСИХОТЕРАПЕВТ
Финансовият успех също, изобщо всичко,
свързано с това да си водещ атлет.
Но за света нещата не стоят така.
Хората си мислят, че си прославен,
имаш пари, следователно нямаш проблеми.
Но това не е така. Човекът си е човек.
"Ако тръгна на психотерапия, ще разкрия, че съм уязвим."
Професионалният спортист се опасява,
че противникът му ще усети тази уязвимост,
а може би и хората, от които зависи договорът му,
също ще отчетат тази уязвимост.
А особено в афро-американската общност страничните хора не са желани.
В общността ни от много време битува становището,
че външен човек не ще помогне.
"По-добре да премълчим, да не казваме на никого."
Не обичаме да обсъждаме такива неща дори в семейството.
Казваме за някого: "Той от години се бори с проблем".
Това са проблеми на психичното здраве, те остават незабелязани.
Седем години бях старши треньор в Торонто.
Познавам Демар от втората му година в НБА,
а може би третата, следил съм как напредва.
С Бренда и децата бяхме в Ел Ей, бях треньор на звездния отбор.
ДУЕЙН КЕЙСИ, ТРЕНЬОР НА "ПИСТЪНС"
Изведнъж попадам на поста му в "Туитър",
че води битка с депресията.
Бях шокиран. Не му личеше.
Като разбрах, че води тази битка, имах чувството, че съм го предала.
Все едно отношенията ни не са били достатъчно смислени, за да сподели.
БРЕНДА, СЪПРУГА НА ДУЕЙН
Усещането бе като от провал.
Но искам да кажа нещо друго.
Защитният механизъм, който те кара да криеш, е силен.
Да. - И друго:
човек си мисли, че не би трябвало да води такава битка,
следователно не я разкрива.
Изключително съм горд с него, с това, че направи разговорите по темата нормални.
Така ме накара да осъзная какво не знам,
и че нямам опита и качествата да навлизам в тази част от живота му.
Хайде, Ди Джей.
Затова, когато дойдох в Детройт,
настоях да имаме човек като д-р Йегър.
Поисках това още в началото - професионалист в тази сфера.
Кажи как си сега психически.
И как се възстанови от травмата, която те извади...
Начинът, по който се обръщаш в началото, първите ти думи към човека,
те са важните.
Сега е пълно с поп-психиатри и психолози.
"Може би младежът проявява известна тревожност, депресия."
Момент.
Каква е разликата между депресия и тъга?
Хората не знаят.
Каква е разликата между тревожност и нервност?
Хората не знаят.
Не е нужно да навлизаме в клинично описание.
За играчите е важно.
Най-доброто описание на моя тип терапия е,
че тя е просто разговор.
Никой не възразява срещу разговори.
Как беше днес?
Чудесно. Ти свърши добра работа.
Дали? - Да.
Кори е чудесен.
Когато миналата година дойде...
ЛАНГСТЪН ГАЛОУЕЙ, "ПИСТЪНС"
...усети се облекчение,
момчетата се отпуснаха.
Беше човек като нас, някой...
С него можехме да разговаряме.
Ако споделя проблемите си с теб, знам, че няма да ги решиш.
Да, да. - Но е облекчение.
Изпускаш парата. - Облекчение е.
Наистина е специален.
Не иска нищо от теб, иска само да ти помогне.
Иска да покажеш най-доброто от себе си.
Последните три години бяха...
Бих казал, че бяха най-трудните в живота ми.
Стресът е огромен.
Ако всичко на игрището е чудесно,
животът е чудесен.
Но ако в баскетбола нещо куца,
или когато неща, над които нямаш власт, ти влияят, става страшно.
Това е НБА - всички гледат, постоянно.
САБРИНА, СЪПРУГА НА ЛАНГСТЪН
Публикации в социалните медии, туитове,
снимки в "Инстаграм".
Постоянно вървят слухове, че някой е продаден,
че някой е отстранен.
Родителите му остаряват, самият той вече е баща. Напрежение е.
Когато Демар каза, че страда от депресия, НБА беше потресена.
Повечето спортисти бяха объркани.
Слаб ли беше той?
Или напротив - силен, щом го заявява публично?
Как ще се отрази това на всички нас?
Готови? Кажи "зеле".
Хайде.
Заговаряме за психично здраве, когато положението вече е критично.
А според мен ще сме по-силни, ако разберем,
че е по-добре да работим по него сега, за да може, когато достигнеш кризата,
да си подготвен за нея.
Извънредни новини в неделя.
КОБИ БРАЙЪНТ ЗАГИНА НА 41 Г.
Петкратният шампион на НБА и бивш "Най-ценен играч"
загина по-рано днес в Ел Ей в катастрофа с хеликоптер.
Новината дойде току-що.
Освен Коби Брайънт има още няколко жертви.
КОБИ БРАЙЪНТ ЗАГИНА
Спечелилият началната топка,
в случая - "Торонто", ще изчака часовникът да отброи 24 секунди
в чест на Коби Брайънт, който играеше с номер 24.
В онзи ден имах мач.
Беше най-тежкият мач в живота ми.
Боже...
Думите...
Думите са слаби.
Смъртта на Коби се отрази на всички,
но най-вече на играчите от НБА.
Често, когато ни боли и скърбим,
ние потискаме тези чувства, защото не знаем как да се справим.
А моята задача е да работя по това
и да подкрепя всеки от тях по начин, който би му помогнал.
В ЧЕСТ НА БРАЙЪНТ - "ПИСТЪНС" С №8, "ДЖЪРСИ" С №24
В чест на Коби Брайънт...
Исках да обсъдим накратко
как се чувствате, какво мислите за станалото.
Скръбта е строго лично, индивидуално преживяване за всекиго.
Моят начин,
моето преживяване, ще се прояви различно от вашето.
Да.
И винаги питам: чия скръб е правилна, щом скърбим различно?
Всякоя.
Така е. - Това е моят вариант.
Мисля, че е много важно да можем да поговорим за това.
Може би бяха минали няколко часа и...
Хванах се, че седя на същото място.
Не бях помръднал.
С него сме се срещали на мачове, познавам го от дете,
беше ми кумир.
Ударът е силен.
И е отворена рана, която... Няма зарастване.
ДЮБОА, ПОМ.-ТРЕНЬОР НА "ПИСТЪНС"
Първата ми реакция беше...
"Как така? Коби не може да умре!"
Да. - Да.
Тежко е. - Да.
Той беше непобедим.
Той... - Да.
Супергерой е. Как ще... - Да.
Коби не си е отишъл. - Да.
Когато се е случвало да го срещна в мач,
за мен беше като сбъдната мечта.
"Супер. Ето го идола ми."
Легендата е пред очите ми. - Да.
Няколко разигравания и изведнъж го блокирам.
"Стига бе! Правя блок на Коби!"
А знам, че у дома ме гледат.
Всички гледат! - Цялата лига.
И вие. - Да, гледат.
И знаят, че ако не спра атаката, край.
Ще стана за смях.
И...
След мача го помолих за автограф върху обувките.
А той: "Продължавай, пич. Играй".
Този спомен ще ти остане завинаги.
Спомените. - Да.
Никой няма да ти ги отнеме.
Дюс ще седне до теб,
когато е на 12-14 г., и ще пита: "Тате, играл ли си срещу Коби?"
Да. - И ще му разкажеш това.
Ще е яко. - Да, много готино.
Като си спомня какво е било със сина ми,
времето ми с него сега е още по-ценно.
Да. - Защото може да няма "утре".
Това ми помогна да видя нещата...
Да не гледам само баскетбола.
Топката може да спре да тупка.
Често не си даваме време, за да се разберем един друг.
Този вид работа ми дава възможност да не бързам.
Да пътувам с отбора, да съм край играчите,
това ми дава възможност да се разприказвам с тях,
да ми се доверят.
Ако продължаваме да следваме този път, винаги ще успяваме,
ще можем да провеждаме тези изключително важни разговори,
засягащи психичното здраве.
Но на първо място е разбирането.
АМБАР
На 17 г. заминах да уча в Сиракюз.
Много се притеснявах, но и много се радвах.
Тогава университетът беше добър избор.
Първата година беше доста хубаво.
Приятели, хобита, добър успех, интересни дисциплини.
СИРАКЮЗКИ УНИВЕРСИТЕТ
Записвах каквото се сетите.
Но през лятото на 2016 г.,
тъкмо се бях върнала от обмен в чужбина...
Татко почина от сърдечен удар.
Не можех да повярвам.
И просто... Изпаднах в ступор. Не говорех с никого.
В собствения си параноичен свят не вярвах, че е станало.
Мислех, че е някаква шега.
Дойде погребението. Не вярвах на очите си.
Усещането ми беше, че всички ми се смеят,
че всички са в час, че каквото и да беше, заговорници са всички.
А аз съм външният човек, правят го на мен.
Струваше ми се, че и преди смъртта на татко имаше нещо,
а кончината му...
Ускори тези процеси.
Започнах да се изолирам, спрях да говоря с околните.
И точно тогава започнах да чувам някакъв глас.
И...
За мен е истински.
Гласът ми казва моите мисли.
Всичките ми съмнения.
Коментира всички мои постъпки и мисли.
И смятам, че хората и този глас са в заговор,
целящ да ме унижи.
А между реалността и мислите ми има пропаст.
Трудно е да отгранича реалността от параноята.
Преди това...
Амбар беше изключително интелигентна и будна.
Когато дойдохме тук, в тази страна, за да започне училище,
учителката ми каза, че тя е невероятна.
АНИ МАРТИНЕС, МАЙКА НА АМБАР
Баща й почина внезапно.
И всичко се промени.
Тя се върна за ваканцията, остана при мен, в дома ми.
Не можех да я позная.
Трябваше ми помощ.
Мислех, че никой не иска да ми помогне.
Сякаш бяха срещу мен.
Спомням си един път, бях вкъщи и мислех само,
че трябва да се махна, да напусна това място.
Не можех да понасям подсъзнателните послания.
Не можех да понасям мисленето,
онзи постоянен глас в главата
и постоянните коментари на всяко нещо.
Просто... Не можех да го понасям, исках да умра.
Мама повика линейка, приеха ме в болница.
Не даваше да я докосна.
Исках да я прегърна, да й кажа, че съм там, до нея.
Диагностицираха ме с шизофрения.
Рисуваха ми в най-мрачни краски
как нямало да завърши,
защото според статистиката
деца на нейните години не завършвали, не намирали работа,
защото не могат да се съсредоточат, сменяли работа след работа.
Нямало да има нормален живот.
И...
Често се самоубивали
още млади.
Така ми каза лекарят.
Шизофренията често се представя
като диагноза, обричаща пациента, и това трябва да спре.
Д-Р ДИЙГАН, ЕКСПЕРТ ПО ПСИХИЧНО ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ
Това е невярно, клиничен мит.
Има толкова негативни стереотипи,
насадени от здравеопазването и от традициите ни,
по темата какво е да си болен от шизофрения.
А много неща още не са изяснени.
Според някои е неврохимично заболяване на мозъка.
Според други се предава генетично.
Непредсказуемото във всичко това е травмата.
Ясно е едно: става дума за човек, който страда.
Да пазим достойнството на хората,
да се отнасяме с дълбока грижа към тях - това е най-важното.
Когато влязох в болница, говорих с екип психиатри,
терапевти, сестри.
Симптомите на шизофренията се проявяват при млади хора, на 16-30 г.
Решенията вземаме съвместно, в екип:
психиатърът, водещ лечението, аз, личният лекар...
АНДЖЕЛА УОТЪРФОЛ, ТЕРАПЕВТ НА АМБАР
...медсестра,
както и експерт по образователната част.
Призивът е да работим заедно с нея.
Ако училището е важното, да измислим как да учи от дома, докато свикне
с това, което й се случва.
През първите шест месеца тя проявяваше най-различни симптоми.
Идваше на сесии при мен.
После дойде и майка й, сподели колко се притесняват.
Каза, че Амбар нямала планове,
твърдяла, че няма да се самоубива, но те се тревожат.
Искам да съм спокойна.
А самото естество на моето заболяване
не позволява това.
Не мога да се успокоя,
когато постоянно чувам гласа.
Той се усилва все повече.
Навсякъде има шумове.
Как изобщо мога да се...
Как да ми е добре?
Не разбирам.
Докато бях у майка ми, беше ужасно. Тя не знаеше как да се държи с шизофреник.
Не я виня, но и съм ужасно депресирана.
Понякога не знам кой ден сме.
През повечето време спя.
Вманиачих се, опитах се да се самоубия.
И се разстроих, като не се получи, защото нищо...
И пак се събуждам в своя кошмар.
Будя се и гласът е там.
Лично аз го чувствах...
Извинете. Сякаш не си вършех работата.
Не знаех как да действам.
Отне доста време, докато възприема Анджела като съюзник.
За мен като че ли всички бяха на страната на гласа.
А неговата цел бе моето унижение,
целеше да съм зле, да се чувствам...
...нападната.
След втория престой в болницата
реших, че приемам диагнозата - аз съм шизофреничка,
ще оставя хората да ми помогнат.
Но ми отне много време да приема диагнозата си.
И досега се боря с това, че не съществува "там",
няма друго място, на което трябва да съм или да отида.
Това е моят живот.
Един ден, разплакана, се обадих на мама.
Казах й: "Това е последният път.
Край, мамо. Трябва да се оправя.
Аз...
Слагам точка."
Честваме твоя живот.
Това, че...
...че си жива.
Тази година, на тази снимка...
Доста се потрудих, за да я има усмивката.
След като ми обеща,
убедихме Амбар да се придържа към програмата,
като акцентът бяха нуждите й на млад човек -
да се чувства "нормална", каквото и да е това за нея.
Да ходи на училище,
да има взаимоотношения с околните, работа, да е полезна.
Да си поставя и постига цели.
Как ще се справям със симптомите нататък
ще определи как ще прекарам живота си,
често ли ще съм в клиника,
или ще водя нормален живот,
какъвто имат мнозина други с диагноза шизофрения.
Винаги съм искала да съм независима.
Това е първият ден от пренасянето.
Така ли? - Да.
Днес си донесла всичко това? - Да. Много труд хвърлих.
Не е за вярване - моя стая, мое място! Сериозна стъпка на голямо момиче.
В този ъгъл е бъркотия,
а леглото е затрупано с дрехи, за което се извинявам.
Но ето, вижте!
Първо...
В началото се ядосах.
Бях бясна.
При нас е обичай...
Майка и дъщеря да живеят заедно...
Завинаги. - Завинаги.
Имай ми доверие. Аз просто...
Разбери колко много аз...
Колко ми е важно да съм независима.
Много се гордея с теб.
Знаеш, че е така.
Благодаря.
Амбар редовно е спохождана от мисли за самоубийство.
Не предприема действия, не планира да го извърши.
Но мисли: "Може би ще е по-лесно, ако не се събудя".
Има дразнители. Ще имам лоши дни.
Ще има моменти, когато ще ми е гадно, ще ми се реве.
Това не значи да припна към Спешното.
Шизофренията е плашеща диагноза, но вижте Амбар.
На постоянна работа е, прави магистратура.
Цял живот ще учи.
Това е... Това е шизофренията.
ЕСЕТА ЗА...
През повечето време ставащото в ума ми е безсмислено.
Но като седна и го запиша, става по-различно и си казвам:
"А, това вече е друго".
Разбирам, че възстановяването не става от раз,
а е продължителен и изтощителен процес.
Трябва да се помиря с факта, че това ще е всекидневието ми.
Няма да се боря с болестта, ще живея с нея.
Възможно е човек да води пълноценен живот,
макар да има тежко психично заболяване.
Аз бях диагностицирана като шизофреничка още в пубертета,
но успях да се възстановя.
Станах доктор по клинична психология.
Да станеш сутрин и да идеш на работа, това е силно лекарство.
Да обядва с приятел, е ефикасно лекарство за дадения човек.
С такива неща всеки лекува себе си, за да е добре.
Когато можех, стараех се да проумея какво става,
защо нервната ми система реагира по съответния начин.
Преди четири години, едва след запознанството с Мег...
Да. - Тогава ли започна
да се опитваш да разбереш?
Преди това не си се опитвал? - Да.
И бързо осъзнах, че ако искам тази моя връзка да е успешна,
трябва да разчистя сметките си с миналото.
Бях стаил гняв там.
Този гняв не бе насочен към нея, беше просто гняв.
А тя го видя, позна го.
Запитах се как да действам.
Трябваше да се върна в миналото,
да се върна към травмата, да я осмисля и преживея.
ХАРИ
И да продължа напред.
Вече имам зад гърба си повече от четири... Пет години терапия.
За мен това е вид превенция.
Не да говорим с терапевт всеки ден, но да има някой да ни съветва,
да ни научи какво да правим, когато изпитваме болка
и как да се избавим,
с какви средства разполагаме във всекидневието си,
за да предотвратим задълбочаване на проблема.
Винаги съм искал да опитам ДПДО метода.
Това е един от вариантите на различни способи на лечение,
с които бях склонен да експериментирам.
Нямаше изобщо да съм отворен за такова нещо, ако не ходех на терапия
от толкова години.
ДПДО е сравнително нов вид терапия на травми.
САНЯ ОУКЛИ, КОНСУЛТАНТ ПО ДПДО
Става дума за травма, за която знаем, информирани сме, когато дойде пациентът.
Не гледаме само симптомите,
а мислим какви събития в живота му са причина за тях.
Това е една от важните терапии.
ДПДО значи десенсибилизация и преработка чрез движение на очите.
А спецификата е в това, че осигуряваме билатерална стимулация
или като караме човека да си движи очите,
или като потупваме по тялото му, или той сам потупва.
Методът ДПДО постига
свързване на когнитивния спомен за травмата
със силно минало усещане за сигурност.
Човек иска да мисли за травматичното събитие
без емоционално сътресение...
Д-Р ПЕРИ, СТ.Н.С. ПО ДЕТСКИ ТРАВМИ
...предизвикано от спомена.
Карате човека да мисли за лоши неща,
докато прави повтарящи се, ритмични движения.
Така се създава нова среда за въпросния спомен.
Здравей, Саня. - Здрасти.
Как си?
Много добре.
Как си настроен към идеята днес да работим с друг спомен?
Хайде. Откъде ще започнем?
Ти каза, че има още 4-5 спомена,
които все още те измъчват.
Мислех по това... Първият е да летиш обратно към Великобритания.
През по-голямата част от живота си съм се чувствал притеснен и тревожен,
донякъде напрегнат, когато летя обратно към Великобритания,
когато летя към Лондон.
И... Никога не съм успявал да си го обясня.
Като по-млад не го осъзнавах,
осъзнах го, като тръгнах на терапия.
Питах се защо ми е толкова неприятно. Ясно е, че Лондон ми действа така.
Причината е случилото се с мама, това, което съм видял.
Има ли конкретно пътуване, или винаги се случва, винаги е същото?
Всеки път е така.
Спомняш ли си кога го усети за пръв път?
Не си спомням първия път, помня само това...
Чувството. Почти тревожност.
Чувство на празнота...
Някаква напрегнатост, нервност.
Дали е страх?
Всичко е напрегнато.
В този момент, когато започват тези физически усещания,
каква неприятна мисъл те спохожда?
Че съм преследван.
И безпомощен.
Знам, че не мога да направя нищо.
Няма бягство.
Няма измъкване от това нещо.
Да го кажем така: "Безпомощен съм".
Да. - Безпомощен съм. Безпомощен.
Като се връщаш към онзи момент и си мислиш: "Безпомощен съм",
какво предпочиташ да мислиш за себе си сега?
Не съм безпомощен, това е...
Това е само моментно.
Щом живея така, както смятам за редно, няма от какво да се боя.
Няма причина за тревога.
Забележи какви чувства изпитваш сега.
Допреди малко изпитвах тъга.
Добре. Къде в тялото си го усети?
Тук.
Ще го обработим както предния път.
Ще кръстосаме ръце.
Върни се към тази... картина, към негативните мисли.
Към онова "безпомощен съм" и усети къде в тялото е.
Забележи какво ще се прояви.
Започна още в пубертета.
Един от първите полети извън Великобритания,
за да избягам от врявата около смъртта на мама,
бе до Африка.
Мисля, че останах поне две седмици.
Беше невероятно изцеление.
Почувствах се свободен.
Усещане за бягство, непознато ми дотогава.
След такова нещо, да се завърна във Великобритания,
осъзнавайки с какво ще се сблъскам,
от какво няма да мога да избягам, беше страшно.
Какво усети там?
Ами как...
И вероятно това е травмата.
Как това чувство от миналото
е дълбоко свързано с настоящето.
Добре, продължавай.
Потопи се в мислите и усещанията, каквото и да изплува.
Други спомени.
Каквото и да се появи, спокойно.
Всички се връщат... Връщат се към старото...
Травмата е много свързана...
С географията.
Добре, продължавай.
Обърни внимание.
Много е хубаво, че... Не знам дали това е идеята,
но като че ли прочиства харддиска ми.
Всеки път, когато се появи нещо...
Приключихме с това.
Чудесно. И това е част от целта. Браво.
Да се върнем към началото.
Намираш се в самолет,
първата картинка, със закопчан колан.
Върни се там и виж какво ще изпиташ сега.
Спокойствие и сила.
Спокойствието дава силата.
Макар че ДПДО е метод, препоръчван за изключително сериозни травми,
за катаклизми като цунами или война,
ние го прилагаме главно при хора,
които имат неприятни спомени, спомени от детството,
или от по-късен етап, но незапазени правилно.
Тоест лекуваме дете дори когато имаме работа с 50-годишен.
Един от сериозните ми житейски уроци е,
че понякога трябва да се върнеш назад
и да осмислиш и преживееш много неприятни неща,
да можеш да ги приемеш, за да се излекуваш от тях.
Терапията ми даде такива инструменти, че сега мога да поема всичко.
Затова сега съм тук. Затова и жена ми е тук.
Усещането, че в семейството си като в капан, е...
Нямаше вариант да си тръгна.
Когато накрая взех това решение за своето семейство,
пак ми казаха, че не може.
Колко зле трябваше да стане, за да ми позволят?
Да сложи тя край на живота си ли?
Не биваше да стигаме дотам.
Дали не съжалявам?
Да. Най-много съжалявам за това, че не направих по-твърдо изявление,
че не защитих жена си по-рано от расистките нападки.
Историята се повтаряше.
Мама беше преследвана и загина, докато имаше отношения с човек,
който не беше бял.
И ето вижте това сега.
Как се повтаря историята? Няма да спрат, докато не умре и тя.
Това ме накара да действам -
рискът да изгубя и съпругата си.
Някак... Списъкът нарастваше.
И всичко се свежда до същите хора, същия бизнес модел, същата индустрия.
Когато бях по-малък, татко казваше и на двама ни с Уилям,
че така е живял той, така ще живеем и ние.
Откъде-накъде?
Това, че ти си страдал, не значи, че трябва да страдат и децата ти.
Напротив.
Ако ти си се мъчил, направи всичко възможно
твоят отрицателен... лошото, което си преживял, да не стигне децата ти.
Поставихме душевното си здраве на първо място.
Действаме според този принцип.
Да разбиеш омагьосания кръг, това е.
Да направиш така, че историята да не се повтаря.
Да не предаваш нататък болката и лошото, което ти си преживял.
Децата преживяват травматични събития не като възрастните.
Представете си буря.
Възрастният е яко дърво с мощни корени.
Д-Р ДАОД, ДЕТСКИ ПСИХИАТЪР
Травмата удря клоните.
Да, това също е проблем.
Но възрастният ще го преодолее. Трудно, но ще мине.
Но детето е малко храстче, не е силно.
Ако не се намесим, когато детето порасне,
корените няма да издържат никоя буря.
Дори един по-силен вятър.
Той... В бъдеще ще им причини болка.
По-важно е да се насочим към травмата на детето,
защото потенциалът за излекуване е огромен.
САМОС, ГЪРЦИЯ
Фаузи. Ей, Фаузи!
ФАУЗИ
Да.
Сега ли ставаш? - Да.
Когато дойдохме, акостирахме там.
А ти? Къде акостира?
Не беше там.
Дойдох иззад планината и слязохме на брега.
Три часа след като слязохме, гърците се оплакаха от нас.
Полицията дойде и ни прибра.
Веднъж ни свърши горивото в морето, но се върнахме.
Колко пъти се опитвахте да дойдете по море?
Три пъти.
Разбираш ли? Ако видиш момче, което е слабо,
гръцко момче, което се бои от нещо,
помогни му.
Казваш му: "Аз съм Фаузи, от Сирия.
Преживях война, успях да прекося морето,
на третия опит, в едно ужасно плаване с лодка".
Не забравяйте това - вие сте герои, преплавали морето.
Това е много важно.
Днес ще го намерим.
ЛЕСБОС, ГЪРЦИЯ, ОКТОМВРИ 2015 Г.
През 2015 г. бях свидетел на една от най-тежките бежански кризи.
Бяха две-три лодки - станаха 30. Трийсетте станаха 100...
Пристигнаха почти четвърт милион души.
А май аз съм единственият лекар на брега.
Правя обдишване, сърдечен масаж...
Всички чакат мен, викат ме да потвърдя нечия смърт...
Край. Не мога повече.
Добре. - Малко уважение.
Край.
Реанимирах успешно 21 души, шестима починаха.
...десет, 11, 12... Деветнайсет...
Двайсет и един, 22...
Да, да.
Не само тялото страда от травма, не само то се нуждае от хирург.
Психиката също преживява много и се нуждае от лечение.
Отне ни двайсет и един дена -
на мен и на прекрасната ми съпруга Мария -
да създадем "Хюманити Крю".
Оттогава се посветихме на него.
Вниманието ни е насочено към психиката,
за да свържем живота на тези хора с душите и умовете им, останали в родината.
Ще поставя карти с различни картинки.
Изберете си каквито искате карти.
Карта, която ви навява хубав спомен.
Спомнете си неща, свързани с въпросния момент - звуци, аромати,
спомени, имена...
Всичко.
Така. Да сложим картите пред себе си.
Вземете по един лист. Поставете картата където искате върху него.
Започнете да рисувате наоколо неща,
допълващи въпросните спомени.
Какво избрахте да нарисувате? Разкажете за него. Кой ще е пръв?
Като ме записаха на детска градина,
често ни водеха в увеселителния парк.
Даваха ни сок и бисквити.
Фаузи?
Помня как в Сирия играех шах с братовчедите, с леля и мама.
Смеехме се, бяхме щастливи.
Хората имат добри и лоши спомени, нали?
У нас има радост, има и тъга.
Трябва да ги овладяваме.
Трябва да изритаме тъгата и да си запазим радостта.
Точно така.
За да я изритаме, трябва да говорим за нея.
Тя е като тлеещи въгленчета в нас, не знаем как да ги угасим.
Трябва да ги извадим навън, всичките,
за да можем да ги залеем със студена вода.
Сега ще сложим карти, които ви напомнят за неприятни неща,
които сте преживели.
Болезнени и тъжни случки, ужасни случки.
Неща, които искаме да заличим.
Ще видите карти, които ще ви напомнят трудности, през които сте минали.
Фаузи, виж рисунката.
После си представи тялото си и ни кажи как се чувстваш.
Когато бях в Сирия, бях тъжен, като виждах самолети, бомбардиращи Идлиб.
Веднъж един пусна бомби... И един от прозорците ни се пръсна.
Спри. Поеми си дълбоко въздух.
Това ли е най-тягостният ти спомен?
Най-тежкото беше последната експлозия.
Много хора умряха последния път. Удряха през половин час.
Имаш ли познати сред загиналите?
Брат ми умря, като бомбардираха детската площадка.
И леля ми умря.
Аллах да се смили над душата й.
За какво най-много се боиш да говориш?
Страх ме е да говоря за това как умря брат ми.
Искаш ли да ми разкажеш, като сме насаме?
Няма да мога да говоря, ще се разплача.
Това не е нещо лошо.
Когато ни разказваше историята си, аз плаках.
Май и ти ще се разплачеш.
И да поплачем, голяма работа.
Ела утре, ще си говорим.
Чудесно.
Мили Фаузи, не се бой.
Хайде, Абуд, ти си герой.
Помни, че както те имат сигурно място, и ние имаме такова.
Чака ни тежък ден, имаме много задачи.
Важно е да осмислим всичко.
Какво изпитваш в момента?
Какво усещаш, загнездено вътре в теб?
Може би трябва да спрем да работим.
Знаеш, че не можем.
Есам, знаем, че не можем да спрем работата си.
Ако не я вършим ние, кой ще я върши?
Дали в умовете на тези хлапета има кътчета, където се чувстват сигурни?
И ние имаме такива.
Опитвам се да намеря своето.
Що се отнася до децата, имаме огромен шанс
не само да облекчим или да преосмислим преживяното,
но и да го променим.
Къде ще седнем? - Където и вчера.
Искаш ли тук?
Тук.
Слушаш ли ме? - Да.
Или не ме слушаш много-много? - Не.
Страх ли те е?
Не много.
Боиш ли се, че ще говорим за нещо, от което те е страх?
Само за бомбите не искам да говорим.
Затова трябва да го преборим. В себе си носиш много, много щастие.
Винаги си усмихнат. Значи можем да победим всичко.
Ето.
Не искаше да говориш за брат си,
когато си говорихме за бомбардировките.
Защото ме е страх от случката.
Какво си спомняш от нея?
Ужасявам се, защото когато го убиха,
не видях главата му.
Пръсна се на части.
Ти беше ли там?
Беше ли с него на площадката? - Не.
Негови приятели, който играели на топка, ни казаха.
Изтичах при него, но не видях тялото му, нищо не беше останало от него.
Колко тъжен беше? От нула до 10, като нула е никак, а 10 - безкрайно тъжен?
Седем от десет.
Ако искаш да помогнеш на някого да се съвземе от травма,
трябва да направиш всичко,
за да навлезеш колкото може по-близо до мястото на травмата
и времето, когато е станала.
Ако не успееш, не е фатално.
Нещата, за които Фаузи разказва, са се случили в Сирия.
С помощта на картите и въображението
караме децата да се върнат към онези моменти,
но ги водим и до безопасно място, където се чувстват спокойни.
Още веднъж. Дишай, после погледни.
Поеми си въздух много дълбоко.
Има ли сцена или картина, която да не ти се иска да си виждал?
Опитвам се да забравя брат ми, но не мога.
Какво искаш да кажеш с това?
Казвам, че се мъча да не си спомням брат си,
защото, когато си спомням за него, плача и се натъжавам.
Може ли да махнем тази картина? Ще се разплача.
Какво?
Сега ще се разплача.
Защо пък не?
Какво видя, когато отиде на площадката?
След бомбардировката, с майка си?
Аз ли? Вътре в мен сякаш сърцето ми спря.
Мама толкова плака, че осакатя, не можеше да помръдне.
Не се бой да говориш или да плачеш.
Вътре в теб се води война.
Сражават се добрите и лошите спомени.
И това какъв ще бъде Фаузи догодина
или през следващите 10-20 години,
ще зависи от това кой ще победи.
За да си ти победителят,
трябва да се пребориш с тях.
Така е.
Искаш ли да пробваш нещо интересно? - Да.
Това си ти. Наистина. Така те виждам.
Искам да нарисуваш или да оцветиш героя,
който е Фаузи.
Защото Фаузи е герой.
Ти си по-силен от Супермен и Спайдърмен.
Ти си Супер Фаузи.
Супер Фаузи се облича различно.
Според теб кои твои качества те правят герой?
Смелостта е единственото качество, което ми дава сила.
Разумът и мислите ми.
Това е съвсем прост акт на превенция.
По-лесно е да предпазиш, отколкото после да лекуваш.
Ще му викам Супер Фаузи.
Супер Фаузи.
Трябва само да си на точното място,
да използваш травматичния опит и да го превърнеш в нещо добро.
Наричаме това "Златният час".
Искам да изтръгна всички дълбоки чувства.
Какво друго?
Искам да излея гнева си.
Фаузи и неговите братя, сестри и приятели са герои.
Наистина съм убеден, че са такива.
Наш дълг е да им помогнем да преживеят травмата,
да намерят добрите спомени
и да ги съживят.
Превод на субтитрите Анна Делчева