Моє невидиме я
Говорячи про психічне здоров'я,
усі стикаються з…
на мою думку, багатьом людям складно
визнати, що з ними щось не так,
і що їм потрібна допомога.
Усі ми різні, і я зрозумів, що питання
не в тому, що саме не так, а в тому, що з тобою сталося.
Це дуже важливо,
бо цього не слід соромитися.
Я можу використати власний досвід,
щоб допомогти іншим людям,
у яких схожі проблеми й психологічні травми.
Моє життя кращає, коли я бачу, що можу допомогти іншим,
і я присвятила свою кар'єру, ціле життя цій меті.
Цим глибоким, щирим бажанням допомагати
я завдячую своїм дівчаткам.
Я вперше привезла дівчаток зі своєї школи в ПАР
у коледж в США.
Одна з них вступила на перший курс в університет Ліги плюща
і почувалася дуже самотньою й ізольованою.
Я думала, що ми з нею все проговорили,
аж раптом мене повідомили,
що вона пробувала вчинити самогубство.
А тоді ще одна дівчина, і ще одна,
і ще одна, і ще…
Я не розуміла, що ж таке діється.
Гаррі, скажу чесно:
я провела багато вечорів у психіатричній палаті.
Тоді я почала розуміти.
Ми щось робимо неправильно, я щось упускаю,
я щось…
Я навіть не розуміла… «Як це – у тебе депресія?»
Бачиш,
я знялася в стількох передачах про депресію…
Як давно у вас депресія?
-З липня. -Тривога. Я все життя тривожуся.
Я чую голос. Що зі мною?
У п'ять років я зазнала сексуального насилля.
Я хотіла допомогти людям зрозуміти суть психічного розладу.
-У мене біполярна депресія. -Я втратив рідних через алкоголізм.
Я не знаю, чи зможу жити далі.
Тут усі плачуть.
Спочатку я не розуміла, як усе серйозно.
У той знаменитий день, коли ми роздавали машини,
для мене було важливо не так роздати їх,
як роздати машини тим, кому вони потрібні.
Розкрийте коробки. Раз, два, три!
Тобі машина! І тобі!
І тобі машина! Усім по машині!
Машина багато означала для всіх цих людей:
означала, що вони не втратять роботи,
означала, що вони зможуть
забирати дітей зі школи.
Усім цих людям машина була дуже потрібна.
Серед них була Алекс.
Алекс була бездомна дівчина,
яка, попри всі життєві труднощі,
попри сімейні проблеми, вразила мене тим,
що зуміла завершити навчання.
ОПРА Й АЛЕКС
Це було наче сон.
Наче я Попелюшка.
З життя на вулиці – до всього цього.
Майже все моє дитинство тато просидів у тюрмі.
Тато постійно бив маму, удома панував хаос.
Бійки, фізичне насильство.
Я тобою пишаюся.
Ти пережила пекло,
і ми віримо, що все, що тобі треба –
щоб хтось у тебе повірив, і я в тебе вірю.
Я вірю.
Я в тебе вірю.
Я побачила в Алекс себе.
Мене теж виховувала бабуся.
Мене теж били, коли мені було три, чотири, п'ять, шість років.
Я завжди вважала: щоб досягти успіху,
потрібно, щоб одна людина
сказала: «Я тебе бачу, я справді тебе бачу, і я тебе розумію».
У мене вірили вчителі.
Місіс Данкан.
Вона мене втішала. Вона навчила мене себе цінувати.
Я хотіла дати комусь те, що мені дала місіс Данкан.
Дякувати Богу.
Я побачила, що Алекс потребує заохочення
й підтримки людини, яка б у неї повірила,
дала їй стипендію на навчання.
МІСЬКИЙ КОЛЕДЖ ЛОС-АНДЖЕЛЕСА
Я хотіла довести,
що вона не помилилася, повіривши в мене.
На жаль, я вступив в коледж з освітою на рівні 12-річної дитини.
Я провалила перший семестр. Отримала найнижчі бали.
На початку навчання у неї були проблеми.
Я порадила психотерапевта.
Вона сказала: «Це поганий психотерапевт».
Тому я знайшла іншого.
Багато років після коледжу
я її підтримувала, була подругою й наставницею.
Проте завжди щось заважало.
«Не вийшло» або «Я подамся на цю роботу»,
а тоді й це не виходило.
Нарешті вона знайшла, як мені здавалося, саме ту роботу,
яка допоможе їй замкнути це коло –
вона вернулася туди, де я з нею познайомилася – в «Ковенант Гауз».
Я була в захваті.
Це «Ковенант Гауз» – притулок для бездомної молоді від 18 до 21.
Я жила тут 11 місяців, коли приїхала в Голлівуд.
-Добрий день. -Добрий день. Як справи?
Працюючи в притулку,
я слухала, як підлітки розповідають про себе,
і це дуже на мене впливало.
Вона пропрацювала в «Ковенант Гауз» пів року,
а тоді я помітила, що їй стало
значно гірше, ніж раніше.
Допоможіть мені.
Я повинна сама собі допомогти,
бо більше нікому не вдається.
Ніхто не знає.
Я так часто запитувала себе: «Що це моє означати?»
І тоді я усвідомила,
що натрапила на те, чого геть не розумію.
Це мене налякало.
Я сиджу й думаю про самогубство.
Чому? Я не хочу помирати.
Я не… Я люблю своє життя.
Я не люблю своє минуле. Я люблю теперішнє і…
Мене дратує, що минуле досі визначає, хто я.
У мене немає вибору.
Вона розповідає,
що билася головою об бетонну стіну.
Я не була готова до всіх проблем,
які йшли в комплекті з цією дівчиною.
Тому знайшла їй місце в психіатричному центрі «Медовз».
Я зберегла всі щоденники.
Я вела їх з дев'ятого класу.
Я писала: «На мій день народження тато завжди за ґратами,
бо він дуже б'є маму».
«Моє життя – кошмар».
«Я думаю про смерть. Це мене лякає. Я себе лякаю».
Не віриться,
що мої психологічні проблеми почалися так давно,
коли мені було років 13-14.
Алекс.
Сьогодні ти представиш свій перший крок.
Чорт.
Я нервуюся.
-У тебе все вийде. -Так.
Добре.
Отже, частина перша.
«Батько бив маму й був алкоголіком.
У дитинстві мама погано зі мною поводилася й знущалася з мене.
Знущалася фізично, емоційно й словесно.
Я не могла плакати, мені забороняли плакати.
Я все життя жила з ПТСР і не знала, як собі допомогти.
Я відчувала, що програла цю битву.
Наче я стою одна на полі бою, переможена,
чекаю смерті, але чомусь ніщо мене не вбиває».
Пам'ятаю, як вона вперше сказала, що в неї ПТСР.
Я ніяк на це не зреагувала,
бо думала, що це хвороба солдатів.
Я не повірила, що вона реально хвора.
Постравматичний стресовий розлад спершу діагностували
лише воєнним ветеранам.
За тридцять років роботи з психічними травмами ми дізналися,
що коли щось збігається – скажімо, зображення і звук – мозок це пов'язує.
ДОКТОР БРЮС ПЕРРІ АКАДЕМІЯ ДИТЯЧОЇ ТРАВМИ
Створює фізичний зв'язок – спогад.
Проте нижня частина мозку не розрізняє час.
У людей з дитячими травмами
у нижній частині мозку багато дрібних мін.
Через згадки, нагадування про минулі події
вони відчувають стрес і тривогу,
яких дуже важко уникнути.
Найскладніше в лікуванні те,
що не можна просто зрідка втручатися.
Коли йдеться про ПТСР, депресію, тривожний розлад чи шизофренію,
шлях до одужання – це завжди два кроки вперед, крок назад,
крок уперед, два кроки назад.
Через це друзям і рідним, які хочуть допомогти, дуже важко.
Чотири місяці я старанно працювала.
Я виходжу з «Медовз».
І мене чекає широкий світ.
Я знімаю допоміжні колеса, бо тепер умію крутити педалі.
Розумієте?
Привіт, Алекс.
-Привіт. -Які кіски.
-Класні кіски. -Подобаються?
-Дуже гарні. -Дякую.
То який план? Що далі?
Коли тебе звідти випустять?
Я пробуду тут ще тиждень.
Ясно. Ти знаєш, що робитимеш далі?
Який твій план?
Хочу знайти нову роботу.
Яку саме роботу?
Це дуже добре запитання.
Це я й повинна зрозуміти.
Я повинна почати пошуки роботи.
-Повинна… -Це само собою.
Так.
Знаю.
Коли покинеш центр, де ти житимеш?
У тебе є кілька днів.
Ти вийдеш звідти, і куди підеш?
Не знаю.
Ти мусиш навчитися дбати про себе.
Думаєте, я про себе не дбаю? Я знаю.
Тепер я повинна навчитися дбати про себе після лікування. Я розумію.
До депресії в мене була робота.
Я дбала про себе.
Я вмію про себе дбати.
Просто я починаю все спочатку.
Я не говорю про минуле.
-Я говорю про тепер. -Знаю.
Якщо я змогла тоді, то зможу й тепер.
-Просто не одразу. -Я тобі вірю.
-От і все. -Я тобі вірю.
-Так. -Я вірю, що ти зможеш.
Я зможу.
Зможу.
Добре. Бережи себе.
-Взаємно. Па-па. -Па-па.
Мені дуже важко, бо часом здається, що вона мене не розуміє.
Не хочу її розчарувати.
ПТСР невиліковний,
а тому зрозумійте, з чого я виходжу.
Я знаю Алекс уже 16 років.
Вона дуже великодушна.
Щиросердна людина, яка дуже старається.
Я хочу допомогти їй самотужки звестися на ноги.
Проте я припускалася помилок.
Я розумію, що мала зависокі очікування.
Я взагалі не брала до уваги психічний розлад.
Спілкування з Алекс змусило мене
по-новому глянути на психічне здоров'я.
«Треба, щоб у тебе хтось повірив».
Це не перша наша така розмова.
Я знаю, що в неї добрі наміри.
Ми обидві вчимося.
Вона ніколи не мала справ з людьми з ПТСР,
яких мучать кошмари.
З цим не впораєшся
за чотири місяці, пів року, рік – бо це на все життя.
Тебе змінює не психотерапія.
Не «Мені прописали правильні ліки».
Не «Мені поставили правильний діагноз».
Річ не в тому.
Усе змінюють стосунки.
Усе змінює людина, вчитель,
наставник, хтось із рідних.
Відчуття, що ти не сам, що ти знайшов своє місце.
Тату, віддай. Вони мої.
Мої солдати найкращі. Забирай усіх інших.
Оце твої. Я заберу цих, а ти – оцих.
Я мав щасливе дитинство.
Батьки розлучилися.
У мене було дві нуклеарні сім'ї.
ЗАК
З раннього віку в моєму житті було місце для радості,
а коли я згадую батька,
то розумію, що він був мені чудовим другом.
Вітайте Робіна Вільямса. Робін.
Ось фото мого сина. Якщо ми…
-Як його звуть? -Його звуть Закарі.
Закарі, це містер Мак-Ферсон.
-Скільки йому? -Чотири.
Зрозумів. Твій татко чудовий.
Це для мого сина. Сфотографуємося?
Він часто був у роз'їздах,
але коли лишався зі мною…
Лідер Кобра.
то ми проводили час за спільними хобі: комп'ютерними й відеоіграми,
науковою фантастикою і його колекційними солдатиками.
Мені це дуже подобалося.
Це круто, що в тата були такі хобі.
-Гей. -Треба відвезти їх у лікарню.
Відвезти Коалу Білла в лікарню.
Коала Білл дуже обережний.
Його поранено.
Я відчував, що мене любили.
Проте в тата майже все життя були проблеми
з психічним здоров'ям.
Тривога, депресія й залежність.
І це виявилося спадкове.
Усе життя в мене були психічні проблеми.
У мене був обсесивно-компульсивний розлад:
перед сном я мав виконати певну послідовність дій.
Мене турбували нав'язливі думки.
У дитинстві я погано спав. Мене мучило безсоння.
Я був дуже енергійний, у голові роїлися думки – це я частково успадкував.
Боже, це неймовірно, і я пробую його потішити.
Пробую. «Відвезу його в Діснейленд.
Буде весело. Мікі Маус для трирічного хлопчика.
Мікі Маус для трирічного, це ж неймовірно».
Мікі Маус для трирічного – це двометровий щур.
І Мікі такий: «Привіт, дружок!»
Доброго ранку, Закарі.
Що?
У підлітковому віці
я виявив, що алкоголь і наркотики допомагають мене вгамувати думки.
Для мене стало нормальним
покладатися на алкоголь, наркотики й тому подібне,
щоб упоратися з навалою думок.
Я побачив, що ми з ним схожі.
Тривога, схильність до депресії, ОКР,
наркотики й алкоголь – усе, як у нього.
Коли я переставав вживати, мені було дуже важко.
Заливаєш усе алкоголем –
і раптом думки вгамовуються.
Думаєш: «О, я п'ю» і… раптом мозок заспокоюється.
Я відчуваю, що треба сповільнитися. А серце таке: «От дурень».
Коли люди бачать вас, то думають,
що ви експериментуєте з певними речовинами.
-Тобто з ліками. -Так.
Ні. Не я.
Це стало рисою мого характеру.
Я думав: «Без цього я не доживу до вечора».
Як не дивно, але я приймав стимулятори.
Мене заспокоював кокаїн і таке інше.
Я говорив про це з татом. Він робив те саме.
Розсерджу оператора. «Ні».
Стимулятори допомагали йому зосереджуватися й розслаблятися.
«Помада не стерлася?»
Думаю, ми значно краще
й глибше зрозуміли один одного,
коли він вирішив кинути пити,
і саме тоді я теж зрозумів, що залежний.
Це нас об'єднало.
Я хотів спілкуватися з ним тісніше,
бо не розумів, що діялося в його житті.
Коли татові діагностували Паркінсона…
я дуже за нього переживав.
Та я був збентежений.
Він відчував, що скоро не зможе займатися тим, що любить –
розважати й виступати.
Тато був дуже роздратований.
Його несло течією.
У той час я ще вживав алкоголь.
Мене дратувало й сердило,
що я не знав, як йому допомогти.
На останньому етапі татового життя я говорив з ним
майже щодня, якщо не щодня.
63-річний актор Робін Вільямс покінчив
життя самогубством.
Робін Вільямс помер на Західному узбережжі. Йому було 63 роки.
Я думав про Робіна Вільямса.
Ця новина мене шокувала й жахнула.
РОБІН ВІЛЬЯМС ПОМЕР У 63
Це мене шокувало.
Про його смерть говорили по всьому світу.
Моє горе стало публічним.
РОБІН ВІЛЬЯМС
А я взагалі не знав, як мені горювати.
Я не знав, як пережити це,
не втративши контролю над собою.
Що зробила куля?
Пробила панцир і поранила його.
-То він не помер? -Не помер.
Тому Том Кіт і Ардвак Ел несуть його в лікарню.
Я стільки всього хотів йому розказати,
стільки всього хотів обговорити,
і частково я мав змогу це зробити,
але не так, як хотілося б.
Я втратив контроль над своїм життям.
Я був злий і сердитий,
не хотів нічого відчувати.
І…
І тому…
це мене добило.
Я багато пив.
Я псував стосунки з рідними.
У мене почався психоз.
Мені було важко…
просто спілкуватися з людьми,
вести звичайні розмови,
бо я почувався розбитим і самотнім.
Багато людей, які важко переживають горе,
стають жертвами залежності.
В Америці тепер велика криза з залежністю…
КЕН ДАКВОРТ – ГОЛОВНИЙ ЛІКАР НАЦ. АЛЬЯНСУ ПСИХІЧНОГО ЗДОРОВ'Я
Сприймайте її як біологічну вразливість,
а не моральну невдачу.
Ми більше не говоримо «зловживання»,
ми говоримо «вживання».
Це дуже важливо.
Ти біологічно вразливий, і все залежить від твоєї поведінки.
Так само як з діабетом
й іншими хворобами, які не піддають моральному осуду.
Усі люди різні.
Я дуже ціную
унікальність кожної історії одужання.
Мені потрібна була допомога.
Мені діагностували посттравматичний стресовий розлад.
Це мене пробудило.
Я мусив змінити своє життя.
Я мав припинити «самолікування»
й проживати все, що зі мною відбувається, відчувати все,
хоч би як мені було боляче.
Я мусив збагнути, як поділитися своїм досвідом,
як показати вразливість і… допомогти іншим.
Так я дійшов до активізму у царині психічного здоров'я.
Зак, старший син Робіна Вільямса,
входить у групу «Inseparable», яка виборює доступ до дешевої
і якісної психологічної допомоги.
РІСТ ДЕПРЕСІЇ СЕРЕД АМЕРИКАНЦІВ
Вітаю, Зак Вільямс. Дякую, що приєднався.
Потрібно перестати вважати це слабкістю
і побачити перевагу.
Я зрозумів, що повинен зосередитись
на служінні, щоб відчувати, що все роблю правильно.
Мені не сидиться на місці.
Я знала, що Зак готовий стати батьком.
Мене вразило, як старанно Зак працював над собою.
Я хотіла, щоб ми з партнером розвивалися разом,
змінювалися й ставали кращими.
ОЛІВІЯ ДЖУН ДРУЖИНА ЗАКА
Саме це я побачила в Закові.
Олівія сильно допомогла мені одужати й розкритися.
Я твердо вирішив більше не пити.
І я продовжую лікувати приховані схильності,
які стали причиною моєї залежності.
Це тривалий процес.
І вже аж опісля ти озираєшся
і бачиш: «Ого, та це спадкова проблема».
Мені подобається бути батьком. Це дуже круто.
Чи вважаю я, що зможу зняти це спадкове прокляття?
Думаю, у мене є непоганий шанс.
Я хочу бачити сина незатьмареним і зосередженим поглядом.
Завжди його підтримувати.
Часом син дивиться на мене таким поглядом:
«Як усе буде далі?»
Зак, я…
Я не знаю.
Проте, можливо,
ти візьмеш мене за руку, розкажеш анекдот і порадієш.
Як потрапити в Метрополітен-оперу?
За гроші.
Так. Ходімо, малий.
Ти ж не боїшся?
Ні. Пішло воно.
Усім нам боляче.
Ти вважаєш себе найуспішнішою, найщасливішою людиною.
Це не означає, що твоє життя ідеальне.
Чи була мить, та єдина мить,
чи може ціла низка подій, випадків чи епізодів,
яка змусила тебе сказати: «Мені потрібна допомога.
Я забагато п'ю, я забагато вживаю»?
Чи в тебе було щось подібне?
Ні. Однак близькі мені люди
почали говорити: «Це не нормально.
Тобі слід переглянути свою поведінку»
або «Тобі потрібна допомога».
Я негайно закрився.
-«Не потрібна». -Звісно.
Тепер я розумію, що це був невдалий момент.
Ближче до 30 мені було дуже неспокійно.
-Так. -Це виснажувало.
Я дуже багато подорожував,
бо рідні часто відправляли мене
в такі відрядження: «Треба, щоб хтось поїхав туди.
У Непал.
Гаррі, давай ти».
Я завжди на все погоджувався. Завжди казав «так».
Я погоджувався раз за разом, і тому вигорів.
Мені наче зірвало дах.
Емоції, які я придушував роками,
раптом вийшли на поверхню.
Я ходив до лікарів, до психотерапевтів.
Вдавався до альтернативної медицини. Багато всього.
Проте найбільше на мене вплинула Меґан.
-Невже? -Я знав: якщо не пройду психотерапію
і не виправлюся, то втрачу жінку,
з якою хотів би зустріти старість.
На початку стосунків мені довелося багато чого навчитися.
Її шокували залаштунки інституції –
британської королівської родини.
Вона сказала: «Тобі потрібна допомога»
якось після сварки.
У тій сварці
я несвідомо поводився, як 12-річний Гаррі.
Я лише почав психотерапію, і на другій зустрічі
психотерапевтка сказала мені:
«Схоже, тут ви повелися, як 12-річний Гаррі».
Я відчув сором і почав захищатися.
«Як ви смієте називати мене дитиною?»
Вона сказала: «Я не називаю вас дитиною. Я співчуваю тому,
що з вами сталося в дитинстві.
Ви це не пережили, вам не дозволяли про це говорити,
а тому тепер це проявляється у формі проєкції».
Так я поволі почав учитися.
Я усвідомив, що жив у бульбашці –
у цій родині, у цій інституції.
Таке світосприйняття загнало мене в пастку.
За перші вісім днів, коли ми відкрили наші стосунки загалу,
у пресі писали, що дівчина Гаррі «прямо з Комптона».
ПРЯМО З КОМПТОНА
Що її екзотична ДНК зіпсує королівську кров.
«МЕҐАН ЗАПЛЯМУЄ КОРОЛІВСЬКУ РОДИНУ».
За нами всюди ходили, фотографували, переслідували
Від спалахів і клацання фотокамер у мене кров закипає.
Це мене сердить і нагадує, що сталося з мамою,
що я пережив у дитинстві.
Перестаньте.
Усе лише погіршилося,
бо нас обговорювали не лише в традиційних ЗМІ, а й соцмережах.
НЕНАВИДЖУ МЕҐАН МАРКЛ!!!
Я почувався безсилим.
#МЕҐАНМАРКЛБРЕШЕ
Я думав, що рідні допоможуть.
Проте на всі мої прохання, застереження й тому подібне
вони відповідали мовчанкою і байдужістю.
Чотири роки ми дуже старалися.
Чотири роки робили все можливе,
щоб лишитися там і виконувати свою роль, свою роботу.
Та Меґан було непросто.
Багато хто бачив, як ми стискаємо одне одному руки
на доброчинному вечорі в Королівському Альберт-холі в Лондоні.
Вона була на шостому місяці вагітності.
Проте ніхто не знає, що в той же день
Меґан розповіла мені
про суїцидальні думки
і те, як саме вона покінчить життя самогубством.
Її злякало, як ясно вона мислила.
Це не був зрив.
Вона не збожеволіла.
Не займалася самолікуванням, не вживала ні таблеток, ні алкоголю.
Вона була цілком твереза. Цілком сповна розуму.
Однак ці думки розбудили її
посеред ночі.
Вона не зробила цього лише тому,
що це було б несправедливо щодо мене.
Після всього, що сталося з мамою,
втратити ще одну важливу жінку –
жінку, яка носить мою дитину.
Мені соромно за те, як я на це зреагував.
Через те що ми жили в цій системі,
через наші обов'язки,
ми швидко обійнялися…
а тоді переодяглися,
застрибнули в машину з поліцейським супроводом
і поїхали на подію в Королівський Альберт-хол.
А тоді вийшли назустріч камерам і вдавали, що в нас усе добре.
Ми не могли сказати: «Знаєте що?
Сьогодні нас не буде».
Уявіть, що б про це написали.
Ми з дружиною сиділи в кріслах, міцно тримаючись за руки,
а коли світло згасло, Меґан розплакалася.
Мені було жаль її, але я злився на себе через те,
що ми застрягли в цій ситуації.
Мені було соромно, що все так погано, і мені було страшно говорити з рідними.
Скажу чесно,
і чимало однолітків зі мною погодяться,
я знаю, що рідні не дадуть мені того, про що я попрошу.
Потім у мене народився син,
і я хотів приділяти йому всю свою увагу,
а не дивитися йому в очі
й думати, чи моя дружина не закінчить, як мама,
і я роститиму його сам.
Саме тому я пішов.
Я почувався в пастці а мною керував страх –
страх ЗМІ й цієї системи…
яка завжди замовчувала психологічні травми.
Проте більше ніхто не змусить мене замовкнути.
У старшій школі я була дуже розгублена.
Я щось відчуваю, але не до кінця розумію, що саме.
Я здогадуюся,
хоч і не розумію, чи це насправді,
і не знаю, як заговорити про це з близькими.
КРІСТАЛ
Я подумала: «Може, у мене справді депресія»,
на першому курсі коледжу.
Я з нетерпінням чекала чемпіонату NCAA з тенісу,
але я зовсім не так уявляла собі коледж.
Я вперше була така далеко від дому, і для мене це була велика зміна.
Я насилу волочилася по кампусу,
змушувала себе вийти з кімнати.
Навчання в коледжі змінило мій підхід до депресії,
бо ти постійно серед людей,
а тому доводиться себе стримувати.
Бо зараз не час для нервового зриву.
Зривайся з 12:00 до 13:00, а потім у тебе заняття,
а ще можеш зірватися о 20:00,
коли сусідка піде, і ти залишишся в кімнаті сама.
У голові повний безлад, і я не можу зосередитися.
Я й не пригадаю, коли востаннє почувалася щасливою.
Мені постійно погано, і цьому немає кінця.
Часом я думаю: може, я перебільшую свої проблеми?
Може, я слабка? Не знаю.
Три чверті психічних розладів проявляються до 25 років.
У цьому віці ти шукаєш себе.
Якщо додати ще одну проблему,
щось, що має стати складником твоєї ідентичності,
то більшого стресу годі й вигадати.
«То я такий? Невже це теж я?
Як мені з цим жити?
Це повториться?»
Коледжі й університети дуже різняться.
У них нема організованої системи психічного здоров'я.
Тому дуже складно звернутися по психологічну допомогу.
Коли мені було важко, я подалася на студентські пільги.
Це було неприємно, бо складалося
враження, що я повинна довести, що в мене депресія.
А я не знала, як це зробити.
Багато іспитів
і тиску через теніс.
Повернувшись з командою з національних змагань,
я пережила нервовий зрив.
Тому поїхала додому.
Мої батьки прибули з Тайваню.
Нас виховували так:
треба вміти самотужки розв'язувати проблеми, бо це робить тебе сильнішою.
Ми з рідними ніколи не говорили про психічне здоров'я.
Як американка азіатського походження в першому поколінні,
я мала заговорити перша.
І батьки не зреагували не так:
«Ти щось запитуєш, і це нормально».
Або «Я теж так почувалася», або «Ми про це поговоримо».
Вони просто запанікували.
Запанікували сильніше, ніж я очікувала.
Я не була готова
прийняти, що в моєї доньки депресія.
Я боялася: якщо визнаю, що вона хвора…
ФІОНА ДЗЮАНЬ МАМА КРІСТАЛ
то вона завжди хворітиме.
Тому я не вела її до лікаря.
Я боялася, що лікування затягнеться.
Її сестра сказала, що Крістал потрібен лікар.
І ми вже не могли ігнорувати проблему.
Ми з мамою
постійно говорили про одне й те саме.
Нам важко рухатися далі в наших стосунках,
бо мама ніяк не звикне,
що може висловлювати свої емоції – скажімо, плакати.
Ти казала мамі, що коли вона плаче…
СЕЛІН ДЗЮАНЬ СЕСТРА КРІСТАЛ
…то ти відчуваєш, що мусиш про неї подбати,
але ж ти теж хочеш відкритися, щоб мама про тебе подбала.
-Ти їй це говорила? -Говорила, і не одноразово.
-Що вона на це казала? -«Боже, вибач»,
і, не знаю, просто…
Ми з мамою про це говорили. Це вона мама, а не я.
Вона має нас підтримувати,
а тому коли вона показує слабкість, то думає: «О ні.
Фундамент розхитано».
«Як дітям покладатися на мене,
якщо я слабка й неготова прийти на поміч?»
В азіатських культурах вважається, що сильний не показує емоцій.
Здавалося, що я пробувала її чомусь навчити,
коли потребувала допомоги.
Я маю навчитись, як з цим розбиратися.
Особливо коли не знаю, як з тобою говорити.
Або коли ти не хочеш говорити.
Або коли ти кажеш, що в порядку, а я бачу, що це не так.
Зазвичай ми обіймаємося й плачемо. А тоді…
Та проблема не зникає.
Як на мене…
Коли ти говориш з нею, то пробуєш розв'язати проблему.
Щоб вона була щаслива.
Це зайве.
Коли Мей-Мей приходить до тебе, вона просто хоче поговорити.
Просто дати волю емоціям, поділитися ними.
Ми повинні вислухати її: «Так, добре.
Ясно. Ми поряд. Як тобі допомогти?»
-Ти ніяк не зарадиш. -Так.
Лише так.
Більше нічого не треба.
-Добре. -Бути поряд. Ти не мій психотерапевт.
Ми нічого не повинні вирішувати, розумієш?
У мене були подібні труднощі.
Ми ж з тобою схожі, правда?
Не знаю.
Ти про себе мало розповідаєш.
Можливо. Інколи ми справді схожі.
Мені всі казали, що я забагато думаю.
«Ти забагато думаєш».
«Дуже розумна. Чому ти думаєш…»
А всередині порожнеча.
Це…
У моєму житті було багато стресів, особливо після імміграції.
Я постійно плакала в машині.
Я не сумувала – просто почувалася безсилою.
Дітям я про це не розповідала.
Це так несправедливо.
Це я їх сюди привезла.
Я мала все їм дати.
Дати їй хороше життя.
Не знаю, як пояснити.
Хвилинку.
Я почуваюся матір'ю, яка не може їм допомогти.
Я пробувала, але не можу.
Не можу їй допомогти.
Я почуваюся винною.
Не хочу, що ти думала… що мені байдуже.
Я звертала недостатньо уваги на те, що діялось у твоєму житті.
Не кожна розмова веде нас уперед.
Розумієш? Принаймні
ми завжди пробуємо, і ці спроби…
чимало нас вчать.
Розумієш?
Я усвідомила, що вона сильніша, ніж я.
Також Крістал порадила й мені піти на психотерапію.
Тепер я вдома, і ми багато говоримо.
Пробуючи у всьому розібратися, ми зблизилися.
У мене є друзі, психотерапевт, собака.
Коли я говорю про депресію, мені легше її контролювати.
Цього семестру я йду в академвідпустку.
Я багато над чим працюю в психотерапії.
Прийняття у всіх проходить по-різному.
У кожного своя історія.
Добре. Удар. Добре, давай іще.
ДЖИННІ
Добре. Працюй.
Я десять років готувалася до Олімпіад.
Працюй.
Усі чекають від мене золота.
Давай, швидше. Добре, кінець.
Добре.
Проте я борюся з ОКР.
Спершу я не хотіла допомоги, бо не думала, що вона мені потрібна.
Тоді в мене був серйозний зрив,
і я усвідомила, що мені потрібна професійна допомога.
Я застрягла у замкнутому колі…
Вмити обличчя, помити руки, винести сміття,
бах-бах-бах – без упину.
Відчуття чистоти не з'являється.
Я не могла зупинитися і сердилася,
тому била кулаком раковину чи стіну.
Ти ходиш туди-сюди. М'язи напружені.
Мені було… важко дихати.
За три дні я спала ледве чи дві години.
Ти мариш. Розум затуманений.
Я думала: «Краще б я так не жила.
Як мені так не жити? Припинити існувати».
Увечері я просто впала на підлогу і взяла телефон.
Подзвонила тренеру.
Я зайшов,
побачив скрізь мийні та чистильні засоби.
Вона сиділа в кімнаті на підлозі й тремтіла.
КЕЙ КОРОМА МОЛОДШИЙ ТРЕНЕР З БОКСУ
Я спитав: «Що таке?»
Кажу: «Та ну, Джинні, вставай».
Вона відповіла: «Ні, я серйозно.
Більше так не можу. Нічого не хочу».
Отаке говорить. «Думаю, це кінець».
Я сказав: «Джинні, ти наче про самогубство говориш».
Я її обійняв.
Сказав: «Джинні, іди до мене.
Не можна. Я не дам тобі себе вбити».
Я сказав: «Ніхто не помре.
Навіть не пробуй собі нашкодити, я не дозволю».
Як ти знав, як поводитися? Ти просто…
Це було інстинктивно чи ти…
Расс, вона хоче довести мене до сліз.
Хоче довести мене до сліз. Не вийде.
Той вечір дуже мене зачепив,
бо він змусив мене замислитись про смерть.
У мене багато знайомих себе вбили…
-Через мої слова? -Так.
Бо я сказала: «Я більше не хочу так жити».
Так. І я сказав: «Ні».
Я все зрозумів. У мене так помирали друзі.
Друзі себе вбивали.
Знайомі, друзі себе вбивали.
Тому я зрозумів: «Це серйозно».
Не можна дзвонити. Треба їхати.
Поїхати туди,
щоб ти знала: я поруч.
Я розділю твій біль.
Тоді я зрозумів, що бокс відпадає.
Твоє життя – ось, що головне.
Мені байдуже на чемпіонати.
Байдуже на золоті медалі.
Тебе треба відвезти додому й почати психотерапію.
Я дуже радий, що ти прийшла до мене
і сказала: «Тренер Кей, ти мені потрібен».
-Чувак. -Так.
-Іди вже. -До роботи.
Є тимчасові психічні захворювання.
Є такі, що відступають і вертаються.
Є симптоми, які можна стримувати, але яких не вилікуєш.
У психічному здоров'ї найголовніше одне:
«Чи можеш ти жити зі своєю недугою?»
Дехто досягає успіху, попри хворобу.
Інші досягають успіху завдяки їй.
Усе залежить від людини.
Усі ми різні.
Багато людей страждає.
Найкращих результатів можна досягти, поєднавши передові медичні практики
з процесом зцілення.
З побудовою власного життя, зі шляхом до одужання.
Привіт! Як ти?
Добре.
-Так. -Поклади сюди.
Ну все, чаклуй.
Просто поклади на стіл.
О боже, я вимила стіл до твого приходу.
-Щойно його вимила. -Добре.
Знаю. Мені так краще.
Я дружу з Джинні лише тому,
що можу вільно висловлювати їй свою думку.
Така в нас дружба.
Лише з Джинні я говорю так прямо.
МІКЕЙЛА МАЄР – ПОДРУГА ДЖИННІ ОЛІМПІЙСЬКА БОКСЕРКА
Саме тому наша дружба можлива.
Якби я тримала все в собі, приховувала, що думаю,
не могла нічого їй сказати,
то я б швидко відчула: «Я не можу».
То ти переживаєш через брудний візок, але не через пестициди на огірку?
Я б усе одно його мила.
Проте без мила, бо він був у пакеті.
Я її найкраща подруга і мирюся з цим.
Ми сваримося й кричимо, але все обійдеться.
Такі в нас стосунки.
Ми найкращі подруги й у всьому розберемося.
А стиглих авокадо не було? Чорт.
Стигліших не було.
Хіба їх не було більше?
-Тобто? -Ти про що?
Ти про що?
РАНІШЕ…
Чорт. Вибачте.
О боже.
Я їх куплю, але не їстиму.
Ти їх викинула, хоч і не їси шкірки?
Забудь.
Шкірку з авокадо не їдять.
Знаю. Просто…
-Нарізала? -Така система.
Після Олімпійських ігор усе зміниться.
Вона втратить стабільність, яку їй дала підготовка до змагань.
Я переживаю за неї.
Симптом, який загострився –
пам'ятаєш, як я дістаю серветки чи рукавички з коробки?
Ось що погіршилося.
Їй треба буде платити за квартиру, за продукти,
за медстрахування.
Вона витрачає 300 доларів на тиждень на мийні засоби.
Це 1200 доларів на місяць.
Тебе чекають величезні рахунки.
Я знаю. Дякую, що нагадала.
Ти ж не будеш жити в мене.
-Добре. -Звісно, ти можеш.
Так.
Добре, що в неї стався зрив,
бо всім часом потрібно зрозуміти:
«Я сам не впораюся. Мені потрібна допомога».
Я знаю, що їй не вдасться швидко позбутися ОКР,
але потрібно взяти його під контроль.
БАТЬКІВСЬКИЙ ДІМ ДЖИННІ
ОКР проявився, коли їй було 12 років. Може, навіть раніше.
У вісім чи дев'ять.
БОБ ФУКС БАТЬКО ДЖИННІ
Вона милася в душі по пів години.
Я казав їй восьмирічній:
«Виходь з душу. Лягай спати».
А вона не могла.
Мабуть, я жахливий тато,
бо вимикав воду, щоб вона вийшла з душу.
-Це не допомагало. -Це не дуже допомагало, але…
Лише погіршувало ситуацію.
Кожен хоче ідеального життя для своїх дітей.
А життя не ідеальне.
Узагалі.
Це ванна Джинні.
ПЕҐ ФУКС МАМА ДЖИННІ
Душову шторку вона знімає принаймні раз на тиждень.
Виймає всі гачки
і просить помити їх у посудомийці.
Ось її смітник з запасами з «Волмарту».
Ось і ще один.
Ще два ящики.
Що більше успіху в боксі вона досягає,
то більше на неї тиснуть,
щоб вона лишалася номером один, а це негативно на неї впливає.
Я чищу зуби до пів години,
залежно від самопочуття
й рівня тривоги.
Коли я щось розпаковую
то відчуваю, що щось не так, що предмет заражений.
Так само як з іншими недугами,
ціла низка факторів впливає
на розвиток обсесивно-компульсивного розладу:
біологічні, зовнішні й психологічні чинники.
Люди з ОКР…
АНДЖЕЛА СМІТ ПСИХОТЕРАПЕВТ ДЖИННІ
…шукають відчуття, що «все правильно».
Джинні дотримується ритуалів, щоб почуватися так, як їй подобається.
Коли вона досягає цілі,
то підтверджує свою теорію і коло не розмикається.
Чорт.
По-моєму, обидві щітки заражені,
а нова лишилася одна-єдина.
Тому зараз,
оскільки в мене нема інших справ,
я піду в магазин і куплю ще щіток.
Ми пробуємо розірвати це коло.
То що, забруднимо тобі руки?
-Добре. -Ходімо.
Ви така гарна.
Як хочеш забруднити руки?
Почнемо зі сміття.
Найефективніша поведінкова вправа –
конфронтація з придушенням тривожної реакції,
коли ти не уникаєш, а взаємодієш
з тим, що викликає дискомфорт.
-Добре. -Яка твоя мета?
Сильно забруднитися.
Навіщо?
Щоб я звиклася з відчуттям, що я брудна,
і…
поборола бажання негайно вимитися.
-Відчуваєш, як брудно? -Так.
Добре.
-А тепер що? -Що ж…
-Добре. -Так.
Ми хочемо зробити так, щоб тобі було важко відмитися.
Ви хочете, щоб я вимастила лице?
-Я… -Ви точно хочете, щоб я вимастила лице.
Конфронтація – це так важко.
Для мене це в десять разів важче,
ніж вісім раундів зі спаринг-партнером.
Добре… Я це зроблю.
Добре.
-Я трохи… -Так.
Я пробуватиму.
Важлива складова експозиційної терапії – це співпраця.
-Зараз. -Цілі лікування
визначає сам пацієнт.
Клінічний лікар підтримує.
-Таке не відмиєш. -Так.
Мої пацієнти роблять дуже складні для них речі,
які викликають сильний емоційний дистрес.
-Чого ще торкнешся? -Мабуть, сміття.
-Підніми кришку. -Добре.
-Кришку. -Добре.
-Пончики. -Так.
Я вчу їх, що цей емоційний дистрес їм не зашкодить.
Добре, Джинні. Дихай.
Нормально, що для тебе це ненормально.
Так.
У неї хороша група підтримки.
Так. Без групи підтримки їй було б важко.
У тебе хороші друзі, бо ти хороша подруга.
Я не бачила таких вірних друзів. Ти така вірна друзям.
-Дякую, мамо. -Бо ти чесна.
-Так. -Це я й сказала Рассу.
Вона просто вийшла й сказала: «Послухайте.
Це може здатися дивним, але в мене ОКР. Цього не змінити».
І всі такі: «Ясно».
Мікейла довго не розуміла, як на це реагувати.
-Вона… -Хто?
Через неї я більше тривожилася… Через Мікейлу.
Вона казала: «Перестань».
Я відповідала: «Мікейло, це не помагає».
Вона не знала, як допомогти.
Вона й досі вчиться.
-І досі вчиться. -Я теж не знала.
Ти допомогла мені зрозуміти, бо я казала: «Джинні»…
Коли я казала «Джинні, перестань»,
вона відповідала: «Не роби гірше. Доведеться почати спочатку».
Я навчилася давати їй спокій.
-Я маю дати їй спокій. -Це непросто.
Навіть якщо це дратує, бо вона використовує багато мила й води.
Я повинна відступити.
Бо якщо я щось скажу, то їй стане лише гірше.
Якщо їй стане гірше, то й мені стане гірше…
По суті, ми просто… так.
Потрібно вчити не лише хворого,
а і його оточення, як краще допомогти.
Я вас люблю.
Я почуваюся винною.
Не хочу, щоб ти почувалася винною. Мені від цього боляче.
Знаю, але це так.
-Я просто… -Винною за що?
Що накликала це на вас.
Що ви тривожитеся через мою тривогу.
Ми найщасливіші люди на планеті
Це точно.
Чи було з нею легко? Ні.
-Найщасливіші на землі. -Чи було складно? Так.
Дякую, татку.
Через ОКР її життя
в десять разів складніше.
У неї є мета.
Вона виграє золоту медаль.
Гарний удар лівою.
Ніколи не соромтеся, коли вам важко.
Бо всім нам важко.
Ніхто не ідеальний, лише я.
Жартую.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська