När folk talar om problem med sin psykiska hälsa
är en av de relaterbara saker som...
...jag tror att många går igenom,
först att medge att nåt är på tok
och behovet av att be om hjälp.
Nu är allt annorlunda, men vad jag har lärt mig om det är
att det inte gäller vad det är för fel på dig, utan vad som hänt dig.
Och det är en mycket viktig poäng,
för det finns ingen skam i det.
Och jag kan faktiskt använda delar av min egen erfarenhet
för att stödja eller hjälpa andra
som har liknande problem, liknande trauman.
Mitt liv blir bättre när jag tänker att jag kan hjälpa andra på nåt sätt,
och jag har haft en karriär och ett mål i livet att göra det.
Det som förde mig till denna djupt kända längtan att göra nåt
är min erfarenhet med mina flickor.
Första gången jag tog flickorna från min skola i Sydafrika
till att gå på college här.
Den första flickan på en fin skola här
kände sig mycket ensam och isolerad.
Jag tänkte mig kunna prata bort det,
tillbringa tid, och så fick jag ett samtal om
att hon hade försökt begå självmord.
Sen var det en flicka till, och en flicka till,
och så en till och en till…
Så jag tänkte: "Vad är det som pågår?"
Och sanningen är, Harry,
jag har tillbringat för många kvällar på psykavdelningar.
Det var då jag började förstå.
Det är nåt vi inte gör, nåt jag missar,
nåt jag…
…inte ens förstod i början, typ: "Vad menar du, är du deprimerad?"
Du vet,
från en som har gjort många program om depression…
Hur länge har du varit deprimerad?
-Sen i juli. -Ångest. Jag har haft ångest hela livet.
Jag hör en röst. Vad är det här?
Jag blev sexuellt utnyttjad när jag var fem år.
Jag ville använda min röst till att hjälpa människor med psykiska sjukdom.
-Jag har bipolär depression. -Jag miste min familj till alkohol.
Jag känner inte att jag klarar av livet.
Gråt bara. Vi gråter jämt här.
Men i början förstod jag inte hur allvarligt det var.
Den berömda dagen då vi gav bort bilar,
var det viktiga för mig inte bara att ge bort bilar
utan kunna ge bilar till folk som behövde dem.
Öppna era lådor. Ett, två, tre!
Du får en bil! Du får en bil!
Du får en bil! Alla får en bil!
Folk var där, för en bil betydde
att man kunde behålla sitt jobb,
eller att man skulle kunna
hämta sina barn vid skolan.
En bil var ett grundläggande behov.
Och Alex var en av de människorna.
Alex var en hemlös flicka som
trots allt hon drabbats av i livet,
trots familjeproblem, var det som imponerade mest på mig
att hon hade kunnat gå klart skolan.
OPRAH OCH ALEX
Det kändes som en dröm.
Rena Askungesagan.
Jag gick från att bo på gatan till allt det här.
Min pappa satt i fängelse under nästan hela min uppväxt.
Min pappa misshandlade min mamma, det rådde kaos hemma jämt.
Slagsmål, fysiska övergrepp.
Jag är så stolt över dig.
Du har gått igenom ett helvete,
och vi tror att allt du behöver... jag tror det,
är nån som tror på dig, och det gör jag.
Det gör jag verkligen.
Jag tror på dig.
Jag såg mig själv i Alex.
Hur jag uppfostrats av min mormor.
Slagen när jag var tre, fyra, fem, sex år gammal.
Så jag trodde alltid att skälet till att nån lyckas
är att man har en person
som säger: "Jag ser dig, jag förstår dig."
För mig var det mina lärare.
Mrs Duncan.
Hon var min trygghet. Hos henne såg jag värde i mig själv.
Jag vill kunna ge till nån vad ms Duncan gav till mig.
Tack och lov.
Vad jag såg hos Alex var att hon behövde uppmuntran,
hon behövde stöd, hon behövde nån som trodde på henne,
gav henne ett stipendium till college.
Jag måste visa henne
att hennes beslut att tro mig var rätt.
Tyvärr började jag college med en 12-årings utbildningsnivå.
Jag misslyckades min första termin. Ej godkänd, ej godkänd.
I början hade hon problem i college.
Jag rekommenderade en terapeut.
Hon sa: "Det här är inte rätt terapeut."
Så jag hittade en annan terapeut.
Efter college, medan åren gick,
försökte jag vara en stödjande vän och mentor.
Men det fanns alltid problem.
"Det funkade inte", eller: "Jag ska söka det här jobbet",
och sen gick inte det heller.
Slutligen, och jag trodde att det skulle bli jobbet
som slöt cirkeln för henne,
var att jobba där jag först träffade henne, på Covenant House.
Jag var så entusiastisk.
Det här är Covenant House, ett härbärge för unga mellan 18 och 21 år.
Jag bodde här i 11 månader när jag kom till Hollywood.
-Buenas. -Buenas tardes. Cómo está?
I jobbet på Covenant House
hörde jag många av ungdomarna berätta sina historier,
vilket var väldigt jobbigt för mig att höra.
Jobbet på Covenant House varade i sex månader,
och sen såg jag hur hon började bryta samman
på ett sätt jag inte sett förut.
Jag behöver hjälp.
Det känns som om jag måste hjälpa mig själv,
för ingen har lösningar.
Ingen vet.
Många gånger sa jag till mig själv: "Vad i hela världen är det här?"
Och det var då jag insåg att, oj,
nu har jag tagit steget in i nåt som jag inte förstår.
Det skrämde mig.
Jag satt där och tänkte att jag vill ta mitt liv.
Men varför? Jag vill inte dö.
Jag älskar mitt liv.
Inte mitt förflutna. Jag älskar mitt nuvarande liv och...
Det gör mig arg att mitt förflutna fortfarande är en del av den jag är idag.
Jag får liksom inte välja.
Hon började berätta för mig
att hon hade dunkat sitt huvud i en betongvägg.
Jag var inte utrustad att hantera
alla problem som den här unga kvinnan hade.
Så jag fann en plats för henne på Meadows Psychiatric Treatment Center.
Jag har behållit mina dagböcker.
En del skrev jag när jag gick i nionde klass.
Jag skrev: "Pappa är alltid i fängelse när jag fyller år,
för han slår mamma mycket."
"Hela mitt liv är kört."
"Jag tänker på döden. Den skrämmer mig. Jag skrämmer mig själv."
Det är galet
att min psykiska ohälsa går tillbaka ända till
när jag var 13, 14 år.
Okej. Alex.
Din tur att presentera ditt första steg.
Oj, alltså.
Jag är nervös.
-Du klarar det. -Ja.
Okej.
Alltså, del ett.
"Min far misshandlade min mor, och han var alkoholist."
"Min mor misshandlade mig och plågade mig som barn."
"Hon misshandlade mig fysiskt, emotionellt och verbalt.
Jag kunde inte gråta, jag fick inte gråta.
Jag hatar att jag fick leva med PTSD, utan färdigheter.
Det kändes som ett förlorat slag.
Som om jag stod ensam på ett slagfält, besegrad,
väntande på att bli dödad, men inget dödade mig."
Jag minns första gången hon sa att hon hade PTSD.
Jag reagerade nog inte så mycket,
för jag tänkte att det är sånt soldater har.
Jag uppfattade det inte ens som nåt verkligt.
Begreppet posttraumatiskt stressyndrom användes först
om krigsveteraner.
En sak vi har lärt oss under 30 års studier av trauma är att
när två saker inträffar samtidigt, syn och ljud, sammankopplar hjärnan dem.
FORSKARDOCENT, CHILDTRAUMA ACADEMY
Den gör fysiska kopplingar och skapar ett minne.
Men hjärnans lägre del har inget tidsbegrepp.
Så när man upplever trauman som ung,
finns en massa små landminor i hjärnans lägre del.
Påminnelser om händelsen utlöser minnet
och gör dem ångestfyllda och överväldigade,
och minnena är svåra att komma förbi.
Ett dilemma vid behandlingen är
att det inte finns några enkla linjära lösningar.
Vare sig det är PTSD, depression, ångest eller schizofreni,
är det hela tiden två steg framåt, ett steg bakåt,
ett steg framåt, två steg bakåt,
vilket gör det väldigt svårt för familj och vänner att hjälpa.
De senaste fyra månaderna har varit intensiva.
Jag ska skrivas ut från The Meadows.
Och världen utanför är så stor.
Så jag tar av stödhjulen, men jag vet att jag kan cykla.
Du vet?
Hej, Alex.
-Hej. -Vilka fina flätor.
-Jag älskar dem. -Gör du?
-Ja. Jättefina. -Tack.
Så vad är din plan? Vad händer?
När ska du skrivas ut?
Alltså, jag har typ en vecka kvar.
Okej. Hur ska du klara dig sen?
Har du nån plan?
Jag vill skaffa ett nytt jobb.
Vadå för jobb?
Det är en bra fråga.
Det måste jag fundera ut.
Därför måste jag börja söka jobb.
-Jag måste... -Det är det första.
Ja.
Jag vet.
Var ska du bo när du blir utskriven?
Du har några dagar kvar.
Vart ska du flytta när du blir utskriven?
Jag vet inte.
Du måste kunna räkna ut hur du ska klara dig.
Tror du inte att jag har gjort det hela livet? Jag vet det där.
Jag måste lära mig att försörja mig efter behandlingen. Det förstår jag.
Innan jag fick min depression hade jag ett jobb.
Jag har tagit hand om mig själv.
Jag vet hur jag ska ta hand om mig själv.
Men nu börjar jag från noll.
Jag pratar inte om det förflutna.
-Jag pratar om just nu. -Jag vet.
Men om jag klarade det då, klarar jag det nu.
-Det kommer att ta lite tid. -Det förstår jag.
-Bara så. -Det förstår jag.
-Ja. -Du kommer klara det.
Jag ska klara det.
Jag ska.
Okej. Var rädd om dig.
-Tack detsamma. Hej då. -Hej då.
Det är svårt, för ibland känns det som om hon inte förstår.
Jag vill inte att hon ska bli besviken på mig.
För PTSD är obotligt,
så hon måste förstå min situation mer.
Jag har känt Alex i 16 år.
Hon har en generös själ.
Hon har ett stort hjärta, fullt av kärlek, och vill klara sig bra.
Mitt mål är att hjälpa henne till punkten där hon kan stå på egna ben.
Men jag har begått misstag.
Jag inser att mina förväntningar var för höga.
Jag tog inte med den psykiska ohälsan i beräkningarna.
Min resa med Alex fick mig att se psykisk ohälsa
på ett helt annat sätt än tidigare.
OPRAH: "DU BEHÖVER NÅN SOM TROR PÅ DIG."
Det är inte första gången hon och jag har ett sånt samtal.
Jag vet att hon talar i kärlek.
Vi har båda saker att lära.
Hon har aldrig varit med nån som har PTSD
och kämpar med mardrömmar.
Det är inget som går över
om fyra månader, sex månader, ett år, det varar hela livet.
Terapeutisk förändring handlar inte om terapi.
Den handlar aldrig om "rätt medicin".
Det handlar aldrig om "rätt diagnos".
Det handlar aldrig om det.
Allt handlar om relationer.
Det fanns en person, det fanns en lärare,
en tränare, en familjemedlem.
Det handlar om att känna tillhörighet, en koppling.
Du får inte behålla den. Den är min, pappa.
Mina soldater är bäst. Du får alla de andra.
Du får de här. Jag tar alla de andra.
Jag hade en lycklig barndom.
Jag var ett skilsmässobarn.
Jag hade två kärnfamiljer.
Men det fanns mycket glädje i mitt liv redan när jag var liten,
och beträffande min pappa
som förälder, var han en jättebra vän.
En applåd för Robin Williams. Robin.
Här är ett foto av min son. Om vi...
-Vad heter han? -Han heter Zachary.
Zachary, det här är mr McPherson.
-Hur gammal är han? -Fyra år.
Okej. Din pappa är en bra kille.
Det här är för min son. Kan du ta ett foto?
Han var borta mycket,
men när jag fick chansen att tillbringa tid med honom...
Ledaren är Cobra.
...kunde vi förenas kring våra delade hobbyer: dataspel, tv-spel,
science fiction, och hans samling med leksakssoldater.
Jag gillade det verkligen.
Jag tyckte det var det coolaste som pappa gillade.
-Hej. -Jag måste ta dem till sjukhuset.
Koala Bill måste till sjukhus.
Ja. Koala Bill är väldigt försiktig.
Han har blivit sårad.
Jag kände mig älskad när jag växte upp.
Men pappa hade psykiska problem
under en stor del av livet.
Mycket ångest, depression och drogberoende.
Det är ett problem som jag ärvt.
Jag har haft psykiska problem hela livet.
Jag hade tvångssyndrom,
och måste göra en rad saker innan jag la mig på kvällen.
Jag hade tvångstankar.
Jag sov dåligt som barn. Jag led av sömnlöshet.
Jag hade en massa energi och hjärnan gick på högvarv, vilket jag fått i arv.
Helt otroligt, och jag försöker vara snäll mot honom.
Jag säger: "Jag tar honom till Disneyland.
Det blir kul. Musse Pigg för en treåring, ja.
Musse Pigg för en treåring, det blir jättekul."
För en treåring är Musse Pigg en jättestor jävla råtta.
Musse säger: "Hej, grabben!"
God morgon, Zachary.
Va?
När jag blev tonåring
fann jag att alkohol och droger lugnade ner mig själsligt.
Det blev en vanlig del av mitt liv
att förlita mig på alkohol och droger och sånt
när hjärnan gick på högvarv.
Jag började märka delar av mig själv som var som han.
Min ångest, depressioner, tvångssyndrom,
droger, dricka som han.
När jag inte självmedicinerade kände jag mig överväldigad av saker.
Lägg till alkohol till alltihop,
så började jag tänka väldigt enkelriktat.
Typ: "Jag dricker", och plötsligt blir hjärnan lugn.
Jag tänker att jag måste lugna ner mig. Mitt hjärta säger: "Din dåre."
Folk ser dig och tror förmodligen
att du experimenterar med främmande substanser i kroppen.
-Medicin, menar du. -Ja.
Nej. Inte jag inte.
Det blev en del av min identitet.
Jag tänkte: "Jag gör det här, så orkar jag med dagen."
Det märkliga var att jag tog uppåttjack.
Jag tog kokain och sånt för att lugna ner mig.
Jag pratade med min pappa om det. Han var likadan.
Nu ska vi reta upp kameramannen. "Nej."
Han använde uppåttjack för att fokusera och slappna av.
"Har jag läppstiftet på?"
Jag tror att när vi verkligen började få
en mer djupgående förståelse av varandra
beslöt han att sluta dricka,
och det var då jag själv först insåg att jag hade problem.
Så vi förenades omkring det.
Jag ville kunna lära känna honom bättre,
för jag förstod inte riktigt vad han hade gått igenom.
När han fick diagnosen Parkinsons…
…var jag orolig för honom.
Men jag var förvirrad.
Han kände att hans förmåga att göra det han älskade,
att underhålla och uppträda, började försvinna.
Det jag såg hos min pappa var en enorm frustration.
Han gled sakta bort.
Jag drack fortfarande då.
Jag kände mig överväldigad och maktlös,
för jag visste inte hur jag kunde hjälpa min pappa.
Jag pratade med honom nästan varje dag
under hans sista tid i livet.
Skådespelaren Robin Williams har avlidit, 63 år gammal,
troligen är dödsorsaken självmord.
Robin Williams har dött på västkusten. Han var 63 år gammal.
Jag har tänkt på Robin Williams.
Det här är helt chockerande... och skrämmande.
ROBIN WILLIAMS DÖD, 63 ÅR GAMMAL
Jag var chockad.
Hans död skapade rubriker över hela världen.
Jag sörjde offentligt.
Jag kunde inte sörja i ensamhet.
Jag hade inte förmågan att vara ensam
och uppleva allt det här.
Men vad gjorde kulan?
Den genomborrade rustningen och sårade honom.
-Så han var inte död? -Nej.
Det är därför Tom Cat och Aardvark Al tar hand om honom.
Det fanns saker jag ville säga till honom
och saker jag ville prata igenom med honom,
och jag fick chansen att göra en del av de sakerna,
men inte så mycket som jag hade önskat.
Mitt liv blev ohanterligt på grund av det.
Jag var arg och ledsen
och ville inte känna nånting.
Och…
Och därför
…gjorde det allt värre.
Jag drack alldeles för mycket.
Jag skadade relationen till min familj.
Jag drabbades av en psykos.
Det var svårt för mig att…
…bara umgås normalt med folk,
ha vanliga samtal med folk,
för jag kände mig så trasig och isolerad.
För många människor som har jobbigt med sin sorg
är missbruk en vanlig sårbarhet.
Missbruk utgör en stor kris i Amerika nu…
HUVUDLÄKARE NATIONAL ALLIANCE ON MENTAL ILLNESS
…men vi börjar se det som en biologisk sårbarhet
istället för en moralisk brist.
Vi kallar det inte längre substansmissbruk,
utan substansstörning.
Det är mycket viktigt.
Man har en biologisk sårbarhet, och ens beteende påverkar den.
Det är precis som diabetes på det sättet,
eller som sjukdomar vi inte bedömer moraliskt.
Alla är olika.
Jag har verkligen börjat förstå
att återhämtningsprocessen är olika för varje person.
Jag behövde hjälp.
Jag fick diagnosen posttraumatiskt stressyndrom.
Det var en väckarklocka.
Jag behövde förändra mitt liv.
Jag måste också sluta självmedicinera,
och uppleva saker som jag behövde uppleva dem, och känna dem
trots att det kändes smärtsamt.
Jag måste hitta ett sätt att dela min upplevelse
och vara sårbar och… ge tillbaka.
Det gjorde mig till en talesman för psykisk hälsa.
Robin Williams äldste son Zak
ingår i en grupp kallad Inseparable, som stöder ökad tillgång
till prisvärd psykvård av hög kvalitet.
DEPRESSION ÖKAR BLAND AMERIKANER
Välkommen, Zak Williams. Tack för att du är med oss.
Vi bör ändra vårt tänkande, och inte se det som en svaghet
och börja se det som en styrka.
Det har blivit tydligt att jag behöver fortsätta fokusera på
att betjäna människor, för att kunna känna tillfredsställelse.
Förmodligen för att jag inte kan sitta stilla.
Jag visste att Zak verkligen var redo att bli pappa.
Jag var väldigt imponerad av det arbete Zak ålade sig själv.
Jag ville ha en partner som ville växa samman,
som var villig till förändring för att vi skulle må bättre.
ZAKS FRU
Och det fann jag hos Zak.
Olivia hjälpte mig verkligen med läkningen och att öppna mig.
Jag är besluten att förbli drogfri.
Och jag fortsätter behandla de underliggande symptom
som ledde mig till missbruk.
Och det är en resa.
Det är bara med facit i hand som man ser sånt här
och säger: "Oj, det här problemet har gått i arv."
Jag älskar att vara förälder.
Det är det bästa som finns.
Känner jag att det finns en chans att bryta de nedärvda problemen?
Ja. Det finns en stor möjlighet.
Att vara med min son, vaken och fokuserad.
Att finnas där för honom.
Det händer att min son ger mig en sån där blick,
typ: "Nå, vad ska vi göra?"
Ja, Zak, det...
Jag vet inte.
Men kanske att
du tar min hand, vi berättar några skämt och har kul.
Du, hur kommer man till Met?
Pengar.
Ja. Kom nu, kompis.
Du är väl inte rädd?
Nej, fan heller.
Alla bär på smärta av nåt slag.
Man kan tycka sig vara både framgångsrik och lycklig.
Det betyder inte att ens liv är i ordning.
Så var det en stund, en enskild händelse,
eller en rad händelser eller möten
som tvingade dig att säga: "Jag behöver hjälp.
Jag kanske dricker för mycket, jag kanske är omåttlig?"
Var det nån händelse?
Nej. Det var först när några nära vänner till mig
sa till mig: "Du, det här är nog inte normalt beteende.
Du kanske borde ta tag i det",
eller "Du borde söka hjälp."
Jag stängde mig direkt.
-"Jag behöver ingen hjälp." -Såklart.
När jag ser tillbaka handlar allt om timing.
När jag närmade mig 30 blev allt väldigt hektiskt för mig.
-Ja. -Jag var nästan utmattad.
Jag reste överallt,
för ur familjens perspektiv
var jag lämplig när man sa: "Vi borde skicka nån dit.
Nepal.
Harry, du får åka."
Jag var alltid lydig. Jag sa alltid ja.
Men att säga ja hela tiden ledde till utbrändhet.
Det var som om nån hade tagit av locket.
Alla känslor jag hade tryckt ner i så många år
kom plötsligt upp till ytan.
Jag gick till allmänläkare, terapeuter.
Jag gick till alternativa terapeuter, alla möjliga människor.
Men det var när jag mötte och var med Meghan...
-Verkligen? -Jag visste att om jag spolade terapin
och inte fick ordning på mig, skulle jag förlora denna kvinna
som jag gärna ville tillbringa resten av livet med.
Jag måste lära mig en massa i början av vår relation.
Hon var chockad över att komma bakom kulisserna
på denna institution, den brittiska kungafamiljen.
När hon sa: "Du borde söka hjälp",
var det efter ett gräl vi hade haft.
Under det grälet,
utan att jag visste det, blev jag den 12-åriga Harry igen.
När jag började med terapin, troligen under den andra sessionen,
vände sig terapeuten till mig och sa:
"Det låter som om du är den 12-åriga Harry igen."
Jag kände mig skamsen och gick i försvarsställning.
Typ: "Hur vågar du? Kallar du mig ett barn?"
Och hon sa: "Nej, det gör jag inte.
Jag uttrycker sympati och empati med dig
för det som hände dig som barn.
Du har aldrig bearbetat det, du fick aldrig tala om det,
och plötsligt kommer det upp nu på olika sätt som en projektion."
Det var början till en läranderesa för mig.
Jag blev medveten om att jag hade levt i en bubbla
i den här familjen, i den här institutionen.
Jag satt nästan fast i en tankeprocess eller ett tänkesätt.
Inom åtta dagar efter att vår relation blivit offentlig
skrev tidningarna att Harrys flicka kom från slummen.
Och att hennes exotiska blod skulle blanda ut det kungliga blodet.
"MEGHANS BLOD KOMMER ATT BESUDLA KUNGAFAMILJEN"
Vi blev följda, fotograferade, jagade, trakasserade.
Kamerornas klickande och blixtar får det att koka i mig.
Det tar mig tillbaka till det som hände mamma
och vad jag upplevde som barn.
Det räcker.
Men det nådde nya höjder,
inte bara med vanliga medier utan även på sociala medier.
JAG HATAR MEGHAN MARKLE!
Jag kände mig helt hjälplös.
#MEGHANMARKLELJUGER
Jag trodde att min familj skulle hjälpa.
Men varenda fråga eller förfrågan
möttes av total tystnad eller nonchalans.
I fyra år försökte vi få det att fungera.
Vi gjorde allt vi kunde
för att stanna där, spela rollen och göra jobbet.
Men det tog på Meghan.
Jag menar, folk har sett foton på oss där vi håller hand
på väg in i Royal Albert Hall för en välgörenhetsgala.
Hon var i sjätte månaden då.
Vad folk kanske inte förstår är att tidigare samma kväll
berättade Meghan för mig om
sina självmordstankar
och hur hon skulle gå tillväga för att ta sitt liv.
Det mest skrämmande för henne var att hon var klartänkt.
Hon hade inte mist förståndet.
Hon var inte galen.
Hon självmedicinerade inte, vare sig med piller eller alkohol.
Hon var helt drogfri, vid sina sinnens fulla bruk.
Men ändå, i kvällens tystnad,
väckte dessa tankar henne.
Det som hindrade henne från att genomföra det var
att det skulle vara orättvist mot mig.
Efter det som hänt min mamma,
att nu tvingas förlora ännu en kvinna i mitt liv,
med ett barn i sitt sköte, vårt barn.
Jag skäms lite över hur jag hanterade det.
Och på grund av systemet vi befann oss i
och ansvaret och plikterna vi hade,
gosade vi en stund…
…och sen måste vi byta om
och hoppa in i en konvoj med poliseskort
och åka till Royal Albert Hall för en välgörenhetsgala.
Sen kliva ut inför alla kamerorna och låtsas att allt var bra.
Det var aldrig tänkbart att säga: "Vet ni vad?
Ikväll stannar vi hemma."
För tänk vilka skriverier det skulle bli.
Fast min fru och jag satt där och höll varandra i hand,
började Meghan gråta när ljuset släcktes.
Jag tyckte så synd om henne men var också arg på mig själv
för att vi var fast i den situationen.
Jag skämdes för att det hade gått därhän och skämdes för att gå till min familj.
För ärligt talat,
som många i min ålder troligen kan relatera till,
vet jag att min familj inte kommer att ge mig vad jag behöver.
Sen fick jag en son,
som jag mycket hellre ville fokusera på
än att varje gång jag såg in i hennes ögon
undra om min fru skulle sluta som min mor,
och jag måste ta hand om honom själv.
Det var ett av de viktigaste skälen till att bryta.
Att känna mig fångad och kontrollerad av rädsla,
både genom media och själva systemet…
…som aldrig uppmuntrade att man talade om trauman av det här slaget.
Men jag vägrar att skrämmas till tystnad mer.
Andra året på high school kände jag mig så vilsen.
Jag har en känsla, och jag vet inte riktigt vad det är
men kanske anar det,
men det här händer faktiskt,
och hur ska jag berätta om det för folk omkring mig?
Stunden när jag sa: "Okej, jag kanske är deprimerad",
var första året i college.
Jag var glad att få spela tennis i division tre,
men jag hade nog fel uppfattning om hur collegelivet skulle vara.
Att vara hemifrån för första gången var en stor förändring.
Jag släpade mig fram över campus
och hade svårt att finna kraft att lämna mitt rum.
Att gå på college ändrade mitt sätt att hantera depressioner,
för man har jämt folk omkring sig
så man måste stänga saker inne.
Typ, det här är fel tillfälle att ha ett nervsammanbrott.
Ha det mellan kl 12:00 och 13:00, sen har du föreläsning,
och sen kanske kl 20:00
kan du ha ett sammanbrott när din rumskamrat är ute.
Min hjärna är förvirrad och jag kan inte fokusera på nånting.
Jag minns inte ens när jag verkligen kände mig lycklig.
Jag har så jobbigt, och det slutar inte.
Ibland undrar jag om jag förstorar upp mina problem.
Är jag helt enkelt inte stark nog? Jag vet inte.
Tre av fyra fall av psykisk ohälsa uppträder före 25 års ålder.
Det är under de åren man försöker finna vem man är.
Att då ges en börda till,
en ohälsa som man måste integrera i sin identitet,
är nog en av de största utmaningar som folk möter.
"Är det här den jag är? Är det här en del av den jag är?
Kan jag lära mig leva med det här?
Kommer det tillbaka?"
Det varierar mycket mellan olika college och universitet.
Det finns inget koordinerat system för psykisk friskvård.
Det kan vara väldigt svårt att finna professionell hjälp.
När jag behövde hjälp ansökte jag om anpassat schema.
Det var frustrerande, för det kändes som om
jag liksom måste bevisa att jag var deprimerad.
Och jag vet inte hur man gör det.
Det var många tentor
och mycket press från tennisen.
Så när jag återvände med mitt lag efter nationella mästerskapen
hade jag liksom ett sammanbrott.
Så jag åkte hem.
Mina föräldrar invandrade från Taiwan.
Vi uppfostrades att tänka att
om man klarar av sina problem själv så blir man bara starkare.
Ingen talade om psykisk ohälsa i min familj.
Som första generationens asiat-amerikan
måste jag ta upp ämnet.
Och det var inte typ: "Jaha,
du börjar ifrågasätta saker, och det är bra."
Eller: "Jag har känt så här förut", eller "Låt oss prata om det."
Det var mer som panik.
Mer panik än jag hade önskat.
Jag kände att jag inte kunde hantera situationen,
att acceptera att min dotter är deprimerad.
Jag var rädd att om jag erkände att hon var sjuk…
CRYSTALS MAMMA
…skulle hon bara fortsätta vara sjuk.
Därför sköt jag upp att söka läkare med henne.
Jag var rädd att det skulle bli ett långvarigt problem.
Hennes syster sa att hon behövde träffa en läkare.
Det var så vi slutligen konfronterade problemet.
Mamma och jag hade haft
samma samtal gång på gång.
Så det var svårt att komma framåt i vår relation,
när vi är fast vid det faktum att det är okej för mamma
att uttrycka sin oro genom att gråta och så.
Men har du sagt till henne att när hon gör så…
CRYSTALS SYSTER
…så känner du: "Nu måste jag ta hand om dig,
fast jag försöker öppna mig så du kan förstå och ta hand om mig."
-Har du uttryckt det till henne? -Ja, det har jag. Flera gånger.
-Vad sa hon. -"Jösses, jag är så ledsen",
och sen… jag vet inte, det går inte…
Mamma och jag pratar om det, och hon är ju mamma, eller hur?
Hon ska finnas där för oss,
så när hon visar sin svaghet och tänker: "Åh, nej.
Grundvalarna är skakiga."
Och: "Hur kan mina barn
få stöd av mig om jag inte kan finnas där för dem och vara stark?"
Av nån anledning är man stark om man inte visar sina känslor, i asiatisk kultur.
Jag kände att jag försökte leda min mamma genom nånting,
fast jag behövde hjälp själv.
Jag måste lära mig att hantera det.
Särskilt när jag inte vet hur jag ska kommunicera med dig.
Eller när du inte vill prata om det.
Eller när du påstår dig må bra, men jag känner att du inte gör det.
Vi brukar bara krama varandra och gråta.
Men problemet finns kvar.
Men jag tror…
Varje gång du pratar med henne vill du lösa problemet.
Du vill se till att hon är lycklig.
Men så är det inte.
Mei-Mei, när hon kommer till oss, vill hon bara lätta på trycket.
Bara släppa ut sina känslor, dela sina känslor.
Och då måste vi finnas där och säga: "Okej.
Vi finns här för dig. Vad behöver du?"
-Det finns inget man kan göra. -Ja.
Frånsett det där.
Det är din enda uppgift.
-Okej. -Bara finnas där. Du är inte min terapeut.
Jag försöker inte lösa allt med dig, förstår du?
Du påminner mig om att jag hade liknande problem.
Tror du att vi är lika?
Jag vet inte.
Du har aldrig berättat om dig själv.
Men kanske. Vi är nog rätt lika ibland.
Folk omkring mig brukade säga att jag tänker för mycket.
"Du tänker för mycket."
"Du har allt. Varför tänker du…"
Men man känner sig ändå tom inombords.
Det är…
Det fanns mycket stress i mitt liv, särskilt som immigrant.
Jag brukade gråta och gråta i bilen.
Jag var inte ledsen för nånting. Jag kände mig bara hjälplös.
Men jag sa inget till mina barn.
Det känns så orättvist mot henne.
Det var jag som tog dem hit.
Jag borde ha ordnat allt för dem.
Jag borde ha gett henne ett bra liv.
Förlåt, jag vet inte hur man säger.
Låt mig… Vänta lite.
Jag känner mig inte som en mor som kan hjälpa.
Jag försöker hjälpa men kan inte.
Jag kan inte hjälpa henne.
Jag känner stor skuld.
Jag vill inte att du ska tro… att jag inte bryr mig om dig.
Men jag var inte uppmärksam på vad du gick igenom.
Vi kanske inte gör framsteg efter varje samtal.
Förstår du vad jag menar? Men åtminstone
försöker vi hela tiden, och eftersom vi försöker…
…lär vi oss nya saker.
Förstår du vad jag menar?
Jag inser att hon är mycket starkare än jag.
Crystal har även uppmanat mig att gå i terapi.
Eftersom jag är hemma har vi pratat mycket.
Det har absolut fört oss närmare varandra,
Jag har vänner, jag har min terapeut, jag har min hund.
Att tala om depression gör det mer hanterbart.
Jag hoppar över den här terminen.
Det finns flera saker som jag jobbar med i terapin nu.
Det finns inget rätt sätt att bearbeta en sak.
Det blir en del av ens historia.
Bra. Jabba. Såja. Kom igen.
Såja. Bra. Jobba.
Jag har jobbat i tio år för att komma till OS.
Jobba.
Alla förväntar sig att jag ska ta guld.
Kom igen. Kortare slag. Såja.
Bra jobbat.
Men jag kämpar med mitt tvångssyndrom.
I början ville jag inte ha hjälp, för jag trodde inte att jag behövde det.
Sen fick jag ett svårt psykiskt sammanbrott
och insåg att jag behövde mer professionell hjälp.
Jag var inne i en ond cirkel av…
Tvätta ansiktet, tvätta händerna, ta ut soporna,
pang, pang, hela tiden.
Behovet att känna mig ren förändras inte.
Jag kunde inte sluta och blev frustrerad
och dängde näven i diskbänken eller väggen.
Jag gick fram och tillbaka. Musklerna spändes.
Och jag… andades så häftigt.
Jag kunde sova två timmar på tre dygn.
Man får vanföreställningar. Man kan inte tänka.
Jag tänkte: "Oj, det vore enklare att inte leva så här.
Men hur gör man det? Genom att inte existera."
Senare samma kväll föll jag till golvet, tog upp mobilen.
Ringde min tränare.
Jag öppnade dörren
och såg en massa rengöringsartiklar överallt.
Hon satt där på golvet och bara skakade.
ASSISTERANDE TRÄNARE USA:S OS-LAG
Jag sa: "Vad är det som pågår?
Kom igen, Gin, sluta larva dig."
Hon sa: "Nej, det här är allvarligt.
Jag klarar inte det här längre. Jag vill inte längre.
Det här är nog slutet för mig."
Jag sa: "Ginny, du låter som om du tänker begå självmord."
Jag måste hålla om henne.
Jag sa: "Ginny, kom hit.
Det här får inte hända. Du får inte ta livet av dig."
Och jag sa: "Vi ska inte dö.
Om du försöker skada dig själv, tänker jag hindra dig."
Hur visste du hur du skulle hantera det?
Gick du på instinkt, eller…
Hon försöker få mig att gråta, Russ.
Hon försöker få mig att gråta. Jag vägrar.
Det var en gripande kväll för mig,
för jag… förlåt att jag säger det, men jag tänkte på döden.
Jag har känt många som begått självmord…
-För det jag sa? -…och såna saker.
Jag minns, för jag sa: "Jag vill inte leva så här mer."
Ja, och jag tänkte: "Nej."
Jag tänkte: "Jag har haft vänner som dött,
som har begått självmord.
Jag vet folk vars vänner har begått självmord.
Jag tänkte: "Åh, nej. Det här är allvarligt."
Jag kan inte ringa nån. Jag måste dit.
Det första var att ta sig dit
och låta dig veta att jag fanns där, typ:
"Om vi har smärta, har vi smärta ihop."
Då visste jag att boxningen kom i andra hand.
Ditt liv måste komma först.
Jag struntar i världsmästerskap.
Jag bryr mig inte om guldmedaljer.
Vi måste hjälpa dig så fort som möjligt. Vi måste få dig i terapi.
Och jag älskar dig för att du kom till mig
och sa: "Tränare Kay, jag behöver dig verkligen just nu."
-Du. -Ja.
-Dags att köra. -Dags att jobba.
Vissa typer av psykisk ohälsa är övergående.
En del går fram och tillbaka.
För andra kan symptomen bli hanterbara men inte botas.
En stor fråga när det gäller psykisk ohälsa
är: "Hur bra går det att leva med det?"
För en del går det utmärkt.
En del är framgångsrika på grund av det.
Det är ett individualistiskt fenomen.
Alla är olika.
En del människor lider.
De bästa resultaten nås när man kombinerar den bästa läkekonsten
med ett ramverk för tillfrisknande.
Att skapa ett liv, resan mot att må bättre.
Hej! Hur mår du?
Bra.
-Okej… -Sätt den där.
Varsågod. Skapa magi nu.
Du kan väl ställa den här?
Alltså, jag rengjorde det här just innan du kom.
-Alldeles nyss. -Okej.
Men det får mig att må bättre.
Enda sättet att ha en vänskap med Ginny
är om jag kan säga henne öppet vad jag tänker.
Vi har en sån vänskap.
Jag kan inte prata med nån annan som jag pratar med Ginny.
GINNYS BÄSTA VÄN AMERIKANSK 0S-BOXARE 2016
Men det är det som gör att vår vänskap existerar.
För om jag bara höll saker inne och kände
att jag inte kunde säga det till henne,
skulle jag inte klara av det.
Så du är orolig för skärbrädet
men inte för bekämpningsmedlen på gurkan?
Nej, jag skulle skölja den.
Men jag behöver inte tvål, för den är i en plastpåse.
Jag är hennes bästa vän. Jag står ut med det.
Vi kan gräla och skrika, men sen är vi sams.
Sån är vår relation.
Vi är själsfränder och bästisar, så vi löser det.
Har du några mogna avokados? Jäklar.
Nej, det var den mognaste jag fann.
Visst hade du några fler avokados?
-Vad menar du? -Vad betyder det?
Vad betyder det?
TIDIGARE...
Fan. Förlåt.
Jösses.
Jag köper de här, men jag ska inte äta dem.
Kastade du dem, fast man inte äter skalet?
Bry dig inte om det.
Man äter inte skalen på avokados.
Det vet jag väl. Tjata inte.
-Finhackad? -Det finns ett system.
Efter OS kommer allt att förändras.
Hon mister den stabilitet som tanken på OS ger henne.
Jag är orolig för henne.
Det enda som har blivit värre igen
är hur man tar ut pappersnäsdukarna och handskarna.
Det har blivit riktigt illa.
Hon måste betala hyran och maten själv,
betala sin egen sjukförsäkring.
Hon spenderade 300 dollar i veckan på förbrukningsvaror.
Det blir 1 200 dollar i månaden.
Dina räkningar blir skyhöga.
Jag vet. Tack för att du påminner mig.
Och du kan inte bo här med mig.
-Okej. -Det vet du att du kan.
Ja.
Hennes sammanbrott var nyttigt,
för alla behöver komma till en punkt
där de säger: "Jag klarar inte det här själv. Jag behöver hjälp."
Hon lär inte bli kvitt sitt tvångssyndrom på en gång,
men vi måste få ner det på en hanterbar nivå.
GINNYS FAMILJEHEM
Hon har kämpat med det här sen hon var 12. Förmodligen ännu längre.
När hon var åtta, nio år gammal.
GINNYS FAR
Att behöva duscha i en halvtimme.
Man säger till en åttaåring:
"Gå ur duschen. Gå och lägg dig."
Men det kunde hon inte.
Och jag var nog en hemsk pappa,
för jag stängde av vattnet så hon måste gå ut duschen.
-Det gjorde inget bättre. -Det funkade inte, men…
Det orsakade fler problem.
Man önskar ett perfekt liv åt sina barn, eller hur?
Men det är inte perfekt.
Långt därifrån.
Det här är Ginnys badrum.
GINNYS MOR
Duschförhänget tog hon ner minst en gång i veckan.
Hon tog av alla krokar
och bad mig köra dem i diskmaskinen.
Här är en papperskorg full av saker från Walmart.
Här är en stor till.
Två fulla behållare till.
Jag tror att ju bättre hon blir på boxning,
desto mer press känner hon,
att vara bäst och allting, och det gör det värre.
Borsta tänderna kan ta 30 minuter,
ibland längre, beroende på hur jag mår den dagen
eller min ångestnivå.
När jag tar nåt ur ett paket,
om det inte känns rätt när jag gör det, så är det förorenat.
Liksom med andra psykiska problem
bidrar en rad olika faktorer
till att ett tvångssyndrom utvecklas,
inklusive biologiska, miljömässiga och psykologiska faktorer.
Vissa med tvångssyndrom…
GINNYS TERAPEUT
…jagar efter att allt ska kännas "rätt".
Ginny hade en ritual för att hitta en känsla hon gillar.
Ibland lyckas hon få den känslan,
vilket förstärker tvånget och håller spiralen igång.
Fan.
Båda de här tandborstarna känns förorenade,
och de är de enda jag har kvar.
Så nu,
eftersom jag inte har fler plikter idag,
går jag till affären och köper fler tandborstar.
Vi försöker bryta spiralen.
Ska vi gå ut, så du får smutsa ner händerna?
-Okej. -Bra.
Du är jättefin.
Vad ska vi göra för att smutsa ner dina händer?
Vi kan alltid börja med soporna.
Den mest effektiva beteendeterapin
kallas exponering med responsprevention,
där man utsätter sig för hellre än att undvika
saker som framkallar obehagliga känslor.
-Okej. -Vad är målet här?
Att smutsa ner händerna så mycket som möjligt.
Varför gör vi det här?
För att jag ska vara bekväm med att vara smutsig
och inte…
…känna ett överdrivet behov av att tvätta mig genast.
-Känns det smutsigt? -Ja.
Okej.
-Vad gör vi med de här? -Okej.
-Okej. -Ja.
Vi vill se till att det inte är så lätt att tvätta bort det.
Ja. Ska jag gno det i ansiktet?
-Jag… -Du vill att jag gnor det i ansiktet.
Exponeringsterapin är jättejobbig.
Den är tio gånger jobbigare
än åtta ronder med min sparringpartner.
Okej, jag ska göra så här.
Okej.
-Jag är lite… -Ja.
Jag är fast besluten att göra det.
En viktig komponent vid exponeringsterapi är samarbete.
-Okej. -Målet för behandlingen
bestäms av patienten.
Klinikern låter patienten leda.
-Så att man inte lätt kan tvätta bort det. -Ja.
Mina patienter gör väldigt svåra saker
som orsakar stor emotionell oro.
-Vad mer kan du vidröra? -Jag ska vidröra soporna där.
-Lyft på locket. -Okej.
-Den här. -Okej.
-De har ätit munkar. -Ja.
Jag vill att de lär sig att det som är emotionellt jobbigt inte skadar dem.
Bra, Ginny. Andas.
Det är okej att det här inte känns bra.
Okej.
Hon har en bra stödgrupp omkring sig.
Ja. Hon skulle inte kunna fungera utan den.
Du har goda vänner, för du är en god vän.
Jag har aldrig sett nån mer lojal. Du är så lojal mot dina vänner.
-Tack, mamma. -Men återigen,
för att du är uppriktig.
-Ja. -Det sa jag till Russ.
Hon kom ut och sa: "Okej, så här är det.
Det kanske verkar knäppt. Jag har tvångssyndrom. Det är den jag är."
Och de sa: "Okej."
Mikaela hade länge svårt att hantera det.
-Hon brukade… -Vem?
Hon gjorde min ångest värre… Mikaela.
-Jaha. -Hon sa: "Du måste sluta."
Jag sa: "Mikaela, det där hjälper mig inte."
Hon visste inte hur hon skulle hjälpa.
Hon lär sig hela tiden.
-Det gör hon absolut. -Jag visste inte heller.
Du hjälpte mig, för jag brukade säga "Ginny…"
Om hon gjorde nåt och jag sa: "Sluta",
sa hon: "Mamma, du gör det värre. Nu måste jag börja om."
Så jag lärde mig att låta henne hållas.
-Jag måste låta henne hållas. -Det är svårt.
Fast det gör mig galen, för hon använder så mycket tvål och vatten.
Jag måste ta ett steg tillbaka.
För om jag säger nåt så blir det bara värre.
Och om hon mår sämre så mår jag sämre, så…
Så vi bara…
Man inte bara lär personen som kämpar med det
utan människorna runtomkring att kunna hjälpa.
Men jag älskar er.
Jag känner skuld för alltihop.
Jag vill inte att hon ska känna skuld. Det smärtar mig.
Jag vet, men jag känner skuld.
-Jag bara… -Skuld för vad?
För att ha utsatt er för det.
Att min ångest ger er ångest, alltihop.
Vi är världens lyckligaste människor.
Helt klart.
Var hon lätt som barn? Nej.
-Lyckligast på jorden. -Var hon svår som barn? Ja.
Tack, pappa.
På grund av tvångssyndromet är hennes liv
tio gånger svårare.
Men hon har ett mål.
Och hon kommer att vinna guld.
Bra. Bra vänster.
Skäms aldrig över dig själv på grund av dina problem.
För alla har problem med nånting.
Ingen är fullkomlig, utom jag.
Jag bara skojar.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson