Ko ljudje govorijo o svojih duševnih stiskah,
gredo po mojem skozi to,
da si najprej priznajo, da je nekaj narobe
in da morajo prositi za pomoč.
Vsak je drugačen, toda spoznal sem, da ne gre za to,
kaj je narobe s tabo, temveč kaj se ti dogaja.
To se mi zdi bistveno, ker v tem ni sramu.
S svojimi izkušnjami
lahko pomagam ljudem
s podobnimi težavami, podobnimi travmami.
Moje življenje se mi zdi lepše, če lahko pomagam ljudem.
Temu sem posvetila kariero oziroma življenje.
To globoko, srčno željo, da ukrepam, sem začutila
zaradi izkušenj s svojimi dekleti.
Dekleta iz moje šole v Južni Afriki sem pripeljala na tukajšnje kolidže.
Prva je hodila v prvi letnik univerze iz prestižne Ivy League.
Počutila se je osamljeno. Mislila sem, da bom vse uredila s pogovorom,
z druženjem z njo, potem pa so me poklicali,
da se je poskušala ubiti.
Potem se je to zgodilo z drugim dekletom, pa s tretjim in četrtim.
"Kaj se dogaja?"
Preveč noči sem preživela na oddelku za psihiatrijo.
Takrat sem počasi začela dojemati.
Nekaj je narobe, nekaj sem spregledala.
Najprej sploh nisem razumela. "Kako to misliš, da si depresivna?"
Če to doživlja nekdo, ki je imel že veliko oddaj o depresiji…
Kako dolgo ste bili depresivni tokrat?
-Od julija. -Že vse življenje občutim tesnobo.
Poslušam glas… Kaj je to?
Pri petih letih so me spolno zlorabili.
Glas sem hotela posoditi ljudem, da bi razumeli duševno bolezen.
-Imam bipolarno depresijo. -Zaradi alkoholizma sem izgubil družino.
-Zdi se mi, da nisem kos življenju. -Kar, tu vsak dan jokamo.
V začetku nisem doumela, kako resno je to.
Na slavni dan, ko smo delili avtomobile,
ni bilo pomembno le deliti avte,
ampak to, da jih delimo takim, ki jih potrebujejo.
Odprite škatle. Ena, dve, tri.
Ti dobiš avto!
In ti! Vse ste dobile avto!
Avto je zanje pomenil, da bodo lahko obdržale službo
ali da bodo šle lahko po otroke v šolo.
Avto je bila nuja.
Med njimi je bila tudi Alex.
Alex je bila brezdomka,
ki je kljub tegobam življenja,
kljub družinskim težavam… Najbolj me je razveselilo,
da je kljub vsemu končala šolo.
OPRAH IN ALEX
Kot bi sanjala.
Počutila sem se kot Pepelka. S ceste sem prišla v vse to.
Oče je bil večino mojega življenja v zaporu.
Zverinsko je pretepal mamo, v hiši je vladal kaos.
Pretepi, telesno kaznovanje.
Ponosna sem nate.
Preživela si pekel.
Menimo, da potrebuješ le nekoga, ki verjame vate. Verjamem vate.
Res verjamem.
Verjamem vate.
V Alex sem videla sebe.
Vzgajala me je babica.
Batine pri treh, štirih, petih, šestih letih.
Vedno sem verjela, da je razlog za uspeh ta,
da ti en sam človek govori:
"Vidim te, res te vidim in te razumem."
Pri meni so bile to učiteljice. Gospa Duncan.
V uteho mi je bila. Dajala mi je občutek, da nekaj veljam.
Hočem delati to, kar je Duncanova naredila zame.
Hvala ti, bog.
Pri Alex sem videla, da potrebuje spodbudo,
podporo in nekoga, ki bo verjel vanjo.
Ji dal šolnino za kolidž.
Morala sem ji dokazati,
da se ni motila, ko je verjela vame.
Žal sem prišla na kolidž z izobrazbo 12-letnice.
Prvi semester sem imela same negativne ocene.
V začetku kolidža je imela težave.
Predlagala sem terapevta. Rekla je: "Ta terapevt ni pravi."
Poiskala sem drugega.
Po kolidžu sem leta poskušala biti prijateljica, ki jo podpira, in mentorica.
Pa je bilo vedno kaj narobe.
"To se ni izšlo." "Zaprosila bom za to službo." Pa tudi to ni šlo.
Končno sem mislila, da bo to prava služba, služba, ko bi sklenila krog.
Šli sva v Covenant House, kjer sem jo spoznala. Bila sem navdušena.
To je zavetišče za brezdomce, stare od 18 do 21 let.
Ko sem prišla v Hollywood, sem bila tu 11 mesecev.
-Buenas. -Buenas tardes. Cómo está?
Ko sem delala v Covenant Housu in poslušala zgodbe svojih varovancev,
mi je prišlo do živega.
V Covenant Housu je delala pol leta.
Takrat se je njena zgodba začela razpletati, kot še nisem doživela.
Potrebujem pomoč.
Zdi se mi, da si moram pomagati sama,
ker drugi ne poznajo rešitve. Nihče ne ve.
Večkrat sem si rekla: "Kaj, zaboga, je to?"
Takrat sem doumela, vau,
srečala sem se z nečim, česar ne razumem.
Prestrašila sem se.
Hotela sem se ubiti.
Ampak zakaj? Saj nočem umreti.
Svoje življenje imam rada.
Preteklosti ne maram, sedanje življenje imam rada.
Jezi me, da je moja preteklost še vedno del moje osebnosti.
Pa nič ne morem.
Povedala mi je,
da je z glavo butala ob betonski zid.
Nisem imela izkušenj ali znanja za to,
kar je prišlo v paketu s to žensko.
Poiskala sem ji mesto na psihiatrični kliniki The Meadows.
Obdržala sem vse dnevnike. Nekateri so še iz devetega razreda.
Napisala sem: "Oče je vedno v zaporu na moj rojstni dan,
ker pogosto pretepa mojo mamo."
"Moje življenje je kaos."
"Premišljujem o smrti. To me plaši. Samo sebe plašim."
Noro, da na moje duševno zdravje vplivajo tako oddaljeni dogodki.
Imela sem 13, 14 let.
Prav. Alex. Danes ti opisuješ prvi korak.
O, mater.
Živčna sem.
Saj bo šlo.
Prav.
Prvi del.
"Oče je pretepal mamo in je bil alkoholik."
"Mama me je pretepala in mučila, ko sem bila otrok."
"Do mene je bila psihično, čustveno in verbalno nasilna."
Nisem mogla jokati, nisem smela jokati.
Sovražim to, da sem morala živeti s PTSM in da nič ne znam.
Bilo je kot izgubljena bitka.
Kot bi premagana stala sredi bojnega polja
in čakala, da me kdo ubije, pa me ne.
Spomnim se, ko mi je povedala, da ima PTSM.
Mislim, da se nisem odzvala, ker se mi je zdelo, da imajo to vojaki.
Tega nisem sprejela kot nekaj resničnega.
Posttravmatska stresna motnja je najprej veljala za vojne veterane.
V 30 letih, odkar preučujemo travmo, smo spoznali,
da možgani povežejo istočasen pojav slike in zvoka.
AKADEMIJA ZA OTROŠKO TRAVMO
Povežeta se in ustvarita spomin.
Toda spodnji del možganov ne pozna časa.
Ljudje, ki so imeli kot mladi razvojno travmo,
imajo zato v spodnjem delu možganov minsko polje.
Ob vsem, kar jih spomni na dogodek, začutijo tesnobo in premaganost.
Težko jih je spraviti iz tega stanja.
Dilema pri zdravljenju je, da ni preprostih linearnih posegov,
naj bo to PTSM, depresija, tesnoba ali shizofrenija.
Za vse je značilno dva koraka naprej, en nazaj,
en korak naprej, dva nazaj.
Zato jim družina in prijatelji težko pomagajo.
Ti štirje meseci so bili intenzivni.
Odšla bom iz Meadowsa.
Čaka me širni svet.
Snela si bom pomožni kolesci, ker znam kolesariti. Veste?
Živjo, Alex. Kitke imaš!
-Zelo so mi všeč. -Res?
-Ja, super so. -Hvala.
Kakšne načrte imaš? Kdaj te bodo izpustili od tam?
Ostal mi je še en teden.
Prav. Kako boš poskrbela zase? Kako se boš lotila tega?
Rada bi dobila službo.
Kakšno pa?
Dobro vprašanje.
To moram ugotoviti. Če hočem začeti iskati službo,
-moram… -To je osnova.
Ja. Vem.
Ko boš odšla od tam, kje se boš nastanila?
Nekaj dni ti je ostalo. Kam boš šla od tam?
Ne vem.
Moraš premisliti o tem, kako boš skrbela zase.
Saj že vse življenje skrbim zase. To vem.
Naučiti se moram skrbeti zase po zdravljenju. To razumem.
Pred depresijo sem imela službo. Skrbim zase, veš?
Znam skrbeti zase. Začenjam znova.
Ne govorim o preteklosti.
-Govorim o sedanjosti. -Vem. Če sem zmogla takrat, bom tudi zdaj.
-Samo nekaj časa bo trajalo. -Ja, to verjamem.
-Verjamem, da boš. -In bom.
Bom.
Pazi nase.
-Ti tudi. Adijo. -Adijo.
Težko je, ker se mi včasih zdi, da ne razume.
Nočem, da bi bila razočarana nad mano. PTSM je neozdravljiv.
Potrebujem več razumevanja tega, kaj imam za sabo.
Alex poznam že 16 let.
Zelo velikodušna je.
Ima ljubeče srce in hoče delati dobro.
Pripeljati jo hočem do tega, da se bo postavila na svoje noge.
Napake sem delala.
Moja pričakovanja so bila napačna.
Nisem upoštevala duševne bolezni.
Zaradi Alex sem se poglobila v duševno zdravje
čisto drugače kot dotlej.
POTREBUJEŠ LE, DA NEKDO VERJAME VATE
Podoben pogovor sva imeli že večkrat.
Vem, da to počne iz ljubezni. Obe se učiva.
Ni še bila z nekom, ki ima PTSM in se bori z môrami.
Tega ne ozdraviš v štirih mesecih ali enem letu. To traja vse življenje.
Pri terapevtskih spremembah ne pomaga terapija, prava zdravila
ali prava diagnoza. Ni to.
Vedno gre za odnos.
Bil je nekdo. Bila je učiteljica,
trener, družinski član.
Gre za občutek, da imaš nekoga, da se čutiš povezanega.
Ne moreš ga imeti. Moj je, očka.
Moji vojaki so najboljši. Vse te imaš lahko.
Ti imaš te, jaz pa bom vzel te.
Srečno otroštvo sem imel.
Bil sem otrok ločenih staršev.
Imel sem dve primarni družini.
V mojem zgodnjem otroštvu je bilo veliko veselja.
Ko sem prišel k očetu…
Bil je čudovit prijatelj.
Prosim, pozdravite Robina Williamsa.
To je sinova fotografija.
-Kako mu je ime? -Zachary.
Zachary, to je g. McPherson.
-Koliko je star? -Štiri.
Tvoj očka je krasen.
Ta je za sina. Lahko slikate?
Pogosto je bil zdoma.
Ko pa sem preživljal čas z njim…
Vodja je Cobra.
Povezovali so naju hobiji, računalniške igrice, videoigrice,
znanstvena fantastika in vojački, ki jih je zbiral.
Nor sem bil na to.
Zdelo se mi je super, da ima oče rad te reči.
-Živjo. -Koalo Billa moram peljati v bolnišnico.
Koala Bill je zelo previden.
Ranjen je.
Čutil sem, da sem ljubljen.
Oče je imel težave z duševnim zdravjem
večji del življenja.
Bil je tesnoben, depresiven in zasvojen.
Gre za generacijski vpliv.
Vse življenje imam težave z duševnim zdravjem.
Imel sem obsesivno-kompulzivno motnjo.
Preden sem šel spat, sem moral nujno opraviti nekaj stvari.
Bil sem obseden s tem.
Kot otrok sem slabo spal. Mučila me je huda nespečnost.
Imel sem veliko energije in misli so mi šibale. To sem delno podedoval.
Hotel sem narediti kaj lepega zanj: "V Disneyland ga bom peljal.
Zabavno bo. Miki Miška za triletnika. Noro bo."
Miki Miška je za triletnika ogromna podgana.
Miki: "Živjo, malček."
Dobro jutro, Zachary.
Kaj?
V najstniških letih
sem spoznal, da si z alkoholom in mamili umirim misli.
Postalo je normalno, da si pomagam z mamili in alkoholom,
da bi umiril pobezljani um.
V sebi sem videl očetove lastnosti.
Moja tesnoba, moji napadi depresije, OKM,
mamila, pil sem kot on.
Ko nisem jemal mamil ipd., nisem obvladal stvari.
Če vsemu temu dodamo alkohol,
se misli nenadoma zberejo:
"Oh, pijem." In um se nenadoma umiri.
Rečem si, da se moram pomiriti, moje srce pa: "Tepec."
Ko te ljudje vidijo, najbrž pomislijo, da v telo vnašaš čudne substance.
-Zdravila, misliš? -Ja.
Jaz že ne.
To je postalo del moje identitete.
Mislil sem, da je to nujno, da bom preživel dan.
Noro je, da sem jemal stimulacijska mamila, kokain, da bi se umiril.
Z očetom sem govoril o tem. Enak je bil.
Razjezimo snemalca. "Ne."
Stimulacijska mamila je jemal, da bi se zbral in sprostil.
"Sem našminkana?"
Mislim, da sva začela bolje in globlje razumeti drug drugega,
ko se je odločil, da bo nehal piti.
To je bilo približno takrat, ko sem spoznal, da imam težavo.
To je postala najina skupna točka.
Hotel sem ga bolje spoznati.
Ker nisem razumel, kaj vse doživlja.
Ko so mu diagnosticirali parkinsonovo bolezen,
me je skrbelo zanj.
Bil pa sem zmeden.
Stvari, ki jih je rad počel,
to, da je zabaval druge in igral, so se mu izmikale.
Oče je bil zelo frustriran.
Počasi je odplaval.
Takrat sem še vedno pil.
Bil sem nemočen, besen,
ker nisem vedel, kako bi mu pomagal.
Govorila sva skoraj vsak dan, če ne vsak dan,
v zadnjem obdobju njegovega življenja.
Igralec Robin Williams je umrl pri 63 letih
zaradi samomora.
Na Zahodni obali je umrl Robim Williams. Star je bil 63 let.
Premišljeval sem o Robinu.
To je naravnost pretresljivo, grozljivo.
ROBIN WILLIAMS UMRL PRI 63
Bil sem pretresen.
Njegova smrt je sprožila dogodek, ki je zajel ves svet.
Javno sem žaloval.
Nisem znal žalovati zasebno.
Nisem bil sposoben biti sam
in doživljati vse to.
-Kaj je naredila krogla? -Preluknjala je oklep in ga ranila.
-Torej ni mrtev? -Ne.
Zato sta ga Maček Tom in Svinjka Al vzela k sebi.
Toliko sem mu hotel povedati.
Govoriti z njim o stvareh.
Imel sem priložnost, da tudi sem,
ampak ne v takem obsegu, kot sem si želel.
Zato delno nisem več obvladoval življenja. Bil sem jezen in žalosten.
Pa nič nisem hotel čutiti. In…
Zato… To me je uničilo.
Pil sem do onemoglosti.
Uničeval sem odnos z družino.
Imel sem psihoze.
Težko sem vzpostavil
normalne odnose z ljudmi,
imel normalne pogovore z ljudmi.
Ker sem bil tako strt in osamljen.
Številni, ki se težko spopadajo z žalostjo,
so seveda zelo dovzetni za zasvojenost.
Zasvojenost je trenutno huda težava v ZDA.
Toda to jemljemo bolj kot biološko ranljivost kot pa moralni propad.
Temu ne pravimo več motnja zlorabe mamil, temveč motnja rabe mamil.
To je zelo pomembno.
Ste biološko ranljivi, vaše vedenje pa vpliva na to.
V tem smislu je enako kot pri sladkorni.
Ali boleznih, o katerih nimamo moralnih predsodkov.
Vsak je drugačen.
Spoštovati sem začel to, da je vsako okrevanje edinstveno.
Potreboval sem pomoč.
Diagnosticirali so mi posttravmatsko stresno motnjo. Takrat sem se zdramil.
Moral sem spremeniti način življenja.
In izločiti mamila in alkohol.
Moral sem doživljati stvari, kot jim moram, in jih čutiti
ne glede na to, kako boleče so.
Odločiti sem se moral, kako bom delil svoje izkušnje,
kako biti ranljiv in kako vračati.
Zato sem začel ljudi osveščati o duševnem zdravju.
Sin Robina Williamsa Zak
je pripadnik skupine Inseparable, ki nudi duševno oskrbo po dostopnih cenah.
DEPRESIJA V ZDA NARAŠČA
Hvala, Zak Williams, da si z nami.
V tem ne bi smeli videti šibkosti, ampak moč.
Postalo je jasno, da moram še naprej pomagati,
da bi se počutil izpolnjenega.
Najbrž zato, ker ne morem mirovati.
Vedela sem, da je Zak pripravljen na očetovstvo.
Občudovala sem njegovo predanost osebni rasti.
Hotela sem partnerja, s katerim bi skupaj osebno rasla
in bi se bil pripravljen izboljšati.
ZAKOVA ŽENA
To sem našla v Zaku.
Olivia mi je omogočila, da sem se odprl.
Hočem biti trezen.
Še vedno zdravim osnovne simptome,
ki so me pripeljali do zasvojenosti. To je potovanje.
To vidiš le, če pogledaš nazaj
in si rečeš: "Gre za generacijski vpliv."
Uživam v vlogi očeta. To je najlepše v mojem življenju.
Ali menim, da lahko prekinem generacijski krog?
Ja, mislim, da je to zelo mogoče.
Tako, da sem ob sinu dojemljiv in zbran.
Da mu stojim ob strani.
Včasih me sin pogleda s tistim pogledom:
"No, kaj zdaj?"
Ej, Zak, ja.
Ne vem.
Mogoče me boš prijel za roko, povedal nekaj šal in se lepo imel.
Kako prideš v Metropolitansko opero? Z denarjem.
Ja. Daj no, kolega. Saj se ne bojiš, ne?
Ne. Jebeš to.
Vsak ima svojo bolečino.
Mogoče se imaš za najuspešnejšega, najsrečnejšega človeka,
ampak to ne pomeni, da imaš urejeno življenje.
Lahko določiš trenutek,
izkušnje, srečanja oziroma dogodke,
ki so te prisilili k besedam "Potrebujem pomoč.
Mogoče preveč pijem, počnem preveč tega."
Je bil kriv kak incident?
Ne. Šele ko sta človeka, ki sta mi blizu,
rekla: "Morda to ni normalno vedenje. Morda bi moral to urediti.
Morda bi moral poiskati pomoč." Uprl sem se.
Češ ne potrebujem pomoči. Zdaj vem, da je šlo za čas.
Ko sem se bližal 30. letu, je bilo vse tako hektično.
-Ja. -Bil sem izčrpan.
Veliko sem potoval. Moji družini se je zdelo:
Nekdo mora iti tja. Harry je pravi.
Nepal.
"Harry, ti pojdi."
Vedno sem privolil.
Ker sem vedno govoril da, sem izgorel.
Bilo je, kot bi nekdo dvignil pokrov.
Čustva, ki sem jih toliko let tlačil, so nenadoma izbruhnila.
Šel sem k zdravniku, specialistom, terapevtom,
alternativnim terapevtom. Šel sem k vse vrste ljudem.
Toda pomagalo je šele, ko sem spoznal Meghan.
-Res? -Vedel sem, da bom brez terapije,
s katero bi se spravil v red, izgubil žensko,
v kateri sem videl življenjsko spremljevalko.
Na začetku najine zveze sem se veliko učil.
Bila je osupla, ko je prišla v zakulisje inštitucije – britanske kraljeve družine.
Njena izjava "Moral bi k terapevtu" je bila odziv na najin spor.
V tem prepiru
sem nezavedno postal 12-letni Harry.
Takoj ko sem šel na terapijo, že pri drugi seansi,
je terapevtka rekla:
"Zdi se mi, da ste postali 12-letni Harry."
Bil sem osramočen in defenziven
češ, kako si mi drznete reči otrok.
Ona pa, "Saj vam nisem rekla otrok,
izražam sočutje, empatijo zaradi tistega, kar se vam je zgodilo kot otroku.
Tega niste predelali, niste smeli govoriti o tem.
Nenadoma je vse to prišlo na dan kot odvračanje."
Takrat se je zame začelo učenje.
Spoznal sem, da živim v mehurčku,
znotraj te družine, te inštitucije.
Bil sem ujet v miselni proces oziroma miselnost.
Po osmih dneh, ko sva oznanila zvezo,
so pisali, da Harryjeva punca prihaja malone iz geta.
MALONE IZ GETA
In da bo njena eksotična DNK zgostila kraljevsko kri.
MEGHAN BO OMADEŽEVALA KRALJEVSKO KRI
Zasledovali so naju, fotografirali in nadlegovali.
Zaradi klikanja fotoaparatov mi je zavrela kri.
Spomnil sem se, kaj se je zgodilo mami in kaj sem izkusil kot otrok.
Dovolj.
Toda to je dobilo nove razsežnosti,
saj je poleg tradicionalnih medijev zajelo tudi družbene.
SOVRAŽIM MEGHAN MARKLE!
Bil sem nemočen.
Mislil sem, da mi bo družina pomagala.
Toda vsaka prošnja, opozorilo, karkoli,
je naletelo na gluha ušesa ali popolno zanemarjanje.
Štiri leta sva se trudila.
Naredila sva vse, kar sva mogla,
da bi ostala in igrala svojo vlogo.
Toda Meghan je trpela.
Ljudje so videli fotografije, kako se stiskava za roke,
ko sva prišla v Royal Albert Hall na dobrodelni dogodek.
Bila je v šestem mesecu.
Ljudje pa ne vedo, da mi je pred dogodkom
zaupala, da ima samomorilske misli
in kako bo končala svoje življenje.
Najhujše zanjo je bilo, da je imela jasne misli.
Ni se ji mešalo.
Ni bila nora.
Ni si pomagala s tabletami ali alkoholom.
Bila je popolnoma trezna in duševno zdrava.
Toda sredi noči so jo te misli prebudile.
Tega ni naredila zato,
ker se ji ni zdelo pošteno do mene. Po vsem, kar se je zgodilo mami,
bi zdaj izgubil še eno žensko svojega življenja.
In najinega otroka, ki ga je nosila.
Sram me je, kako sem se lotil tega.
Zaradi sistema, v katerem sva bila,
in najinih odgovornosti
sva se na hitro objela
in se šla preobleč, skočila v sprevod v spremstvu policije
in šla na dobrodelno prireditev.
Pred zidom snemalcev sva se morala pretvarjati, da je vse v redu.
Ni prišlo v poštev, da bi rekla: "Nocoj ne prideva."
Predstavljajte si, kako bi se razpisali o tem.
Medtem ko sva sedela, se stiskala za roke
in so luči ugasnile, je začela jokati.
Smilila se mi je in bil sem jezen nase, ker sva ujeta v tem položaju.
Sram me je bilo, da je postalo tako hudo in da bi se obrnil na družino.
Kajti če sem iskren, in s tem se lahko poistoveti veliko mojih vrstnikov,
sem vedel, da od družine ne bom dobil tistega, kar potrebujem.
Potem sem dobil sina.
Rajši bi se mu v celoti posvetil,
kot se vsakič, ko bi ga pogledal, spraševal,
ali bo moja žena končala kot moja mati in bom moral sam skrbeti zanj.
Odšel sem predvsem zato.
Počutil sem se ujetega in čutil sem,
da me mediji in sistem nadzorujejo s strahom.
Niso me spodbujali, da bi govoril o tej travmi.
Nihče več me ne bo ustrahoval, da moram molčati.
V 2. letniku gimnazije sem se počutila izgubljeno.
Nisem natančno vedela, kaj je,
ampak mogoče pa sem vedela. Se to res dogaja?
Kako naj to povem ljudem okoli sebe?
V 1. letniku kolidža sem prvič pomislila: "Mogoče pa sem depresivna."
Navdušena sem bila, da bom igrala tenis v 3. ligi.
Najbrž sem si kolidž narobe predstavljala.
Prvič sem šla zdoma, to je bila velika sprememba.
Vlekla sem se skozi kampus.
Nisem zbrala energije, da bi šla iz sobe.
Z odhodom na kolidž sem morala drugače premagovati depresijo,
saj si tam vedno med ljudmi.
Veliko je bilo predalčkanja.
Na primer: to ni čas za živčni zlom.
Imej ga med dvanajsto in eno, potem pojdi na predavanja.
Ob osmih imaš lahko še en živčni zlom, ko sostanovalke ni v sobi.
Moje misli so zmešnjava, ne morem se zbrati.
Ne spomnim se, kdaj sem bila iskreno srečna.
Zelo trpim in trpljenje se ne neha.
Včasih se vprašam, ali povečujem svoje težave.
Nisem dovolj žilava? Ne vem.
Tri četrtine duševnih motenj se pojavi pred 25. letom.
Takrat spoznavaš, kdo si.
To, da imate dodaten izziv,
motnjo, ki jo morate vgraditi v svojo identiteto,
je eden največjih izzivov za ljudi.
"Sem tak? Je to del tega, kakšen sem?
Se lahko navadim živeti s tem? Se bo to kdaj vrnilo?"
Kolidži in univerze se zelo razlikujejo.
Ni usklajenega duševnega zdravstva.
Včasih je težko najti strokovno pomoč.
Ko sem potrebovala pomoč, sem zaprosila za poseben status.
Grozno je bilo, ker sem čutila,
kot da moram dokazati, da sem depresivna.
Tega ne znam.
Bilo je veliko izpitov in pritiska zaradi tenisa.
Ko smo se z ekipo vrnili z državnega prvenstva,
sem doživela živčni zlom.
Zato sem šla domov.
Starši so se priselili s Tajvana.
Vzgajali so nas:
Če se znaš spopasti s svojimi težavami, si močnejši.
Doma se nismo pogovarjali o duševnem zdravju.
Kot prva azijsko-ameriška generacija
sem morala jaz načeti pogovor o tem.
Odziv ni bil: "Začela si spraševati, to je v redu."
Ali: "Tako sem se že počutila." Ali: "Govorimo o tem."
Odziv je bil bolj podoben paniki.
Panika je bila hujša, kot bi hotela.
Nisem mogla sprejeti tega,
da je moj otrok depresiven.
Skrbelo me je, da ne bo nikoli ozdravela,
če bom priznala, da je bolna.
Zato sem odlašala s pregledom pri zdravniku.
Bala sem se, da bo to dolgotrajna težava.
Njena sestra je rekla, da mora k zdravniku.
Tako smo se končno spopadli s težavo.
Z mamo sva večkrat imeli isti pogovor.
Težko je napredovati pri najinem odnosu,
če se vedno ustavi pri tem, da ni nič narobe,
če mama svojo skrb izrazi z jokom.
Si ji povedala, da ko naredi to,
-čutiš, da moraš ti skrbeti zanjo? -CRYSTALINA SESTRA
In da se poskušaš odpreti, da bi te razumela in skrbela zate?
-Si ji to povedala? -Sem, večkrat.
-Kaj je rekla? -"O bog, žal mi je." In zajokala.
Z mamo sva govorili o tem. Biti mora mama.
Biti mora trdna za naju.
Zanjo je kazanje šibkosti kot "O ne, temelji so majavi."
"Kako naj se otroci
zanesejo name, če nisem močna?"
V azijski kulturi "močan" pomeni, da ne kažeš čustev.
Občutek sem imela, da moram mamo voditi skozi nekaj,
ko sem potrebovala pomoč.
Še vedno se učim spopadati s tem.
Zlasti ko se ne znam sporazumevati s tabo.
Ali ko nočeš govoriti o tem.
Ali ko rečeš, da si dobro, pa vidim, da nisi.
Po navadi se objemava in jokava.
Ampak težava ostane.
Mislim…
Vsakič ko govoriš z njo, bi rada rešila težavo.
Rada bi poskrbela, da je srečna. Pa ne gre za to.
Ko se obrne na naju, bi si samo rada dala duška.
Rada bi dala ven čustva, jih delila.
Samo poslušati jo morava
češ tu sva, kaj potrebuješ.
-Nič ne moreš narediti. -Ja.
Razen tega.
To je tvoje edino delo.
Samo bodi tam. Nisi moja terapevtka.
S tabo ne poskušam priti do rešitve.
-Imela sem podobne boje. -Se ti zdi, da so bili podobni?
Ne vem.
Tega mi še nisi povedala.
Mogoče. Včasih sva si podobni.
Ljudje so govorili, da preveč mislim.
"Preveč premišljuješ. O vsem. Zakaj premišljuješ?"
Vseeno se v sebi počutiš praznega.
To je…
V mojem življenju je bilo veliko stresa, ker sem bila priseljenka.
Veliko sem jokala v avtu.
Nisem bila žalostna zaradi vsega, samo nemočna.
Otrokom tega nisem povedala.
To se mi zdi tako nepošteno do nje.
Jaz sem jih pripeljala sem.
Morala bi vse urediti zanje. Lepo življenje bi ji morala dati.
Ne vem, kako naj to povem.
Samo trenutek.
Sem mama, ki ne more pomagati.
Poskušam pomagati, pa ne znam. Res ji ne znam pomagati.
Zelo krivo se počutim.
Nočem, da misliš, da mi je vseeno zate.
Nisem pa bila preveč pozorna na to, kaj se ti dogaja.
Mogoče ne napredujeva po vsakem pogovoru.
Me razumeš?
Ampak se vsaj trudiva. In ker se trudiva,
spoznavava nove stvari. Me razumeš?
Spoznavam, da je veliko močnejša od mene.
Crystal me je spodbudila, da grem na terapijo.
Odkar sem doma, se veliko pogovarjava.
To, da poskušava rešiti težavo, naju je zbližalo.
Imam prijatelje, terapevta in psa.
Depresijo je laže obvladovati, kadar govoriš o njej.
Ta semester si bom vzela prosto.
Zdaj je terapija bolj intenzivna.
Ni pravega ali napačnega procesiranja nečesa.
To postane del življenja.
Suni, suni. Tako, ja. Dajmo.
Tako, ja. Še, dajmo.
Deset let se pripravljam na olimpijske igre.
Delaj.
Vsi pričakujejo, da bom zmagala.
Dajmo, tako, ja. Odmor.
-Dobro. -Ampak imam OKM.
Nisem hotela pomoči, ker sem mislila, da je ne potrebujem.
Potem sem doživela hud živčni zlom.
Spoznala sem, da potrebujem strokovno pomoč.
Znašla sem se v začaranem krogu:
Umij si obraz, pa roke, odnesi ven smeti, bam, bam, ves čas.
Obsedenost z umivanjem ostaja. Nisem mogla nehati, zaradi nemoči
sem udarila po umivalniku ali steni.
Korakala sem gor in dol. Mišice so se mi zategnile.
Težko sem dihala.
V treh dneh sem spala dve uri. Nisem mogla jasno misliti.
Pomislila sem: "Saj bi bilo laže, če ne bi tako živela.
In kako to dosežeš? Tako da te ni."
Tistega večera sem se zgrudila in poklicala trenerja.
Odprl sem vrata, povsod so bila čistilna sredstva.
Sedela je v svoji sobi, se tresla.
POMOČNIK TRENERJA
Rekel sem: "Nehaj se zafrkavati."
Odgovorila je, da je resno, da ne zmore več, da noče več,
da je z njo konec.
Rekel sem ji: "Ginny, saj govoriš, kot da se hočeš ubiti."
Moral sem jo objeti.
Tolažil sem jo, ji rekel, da tega gotovo noče. Da nočem, da se ubije.
Rekel sem ji, da ne bo umrla, da ji tega ne bom dovolil.
Kako si vedel, kaj moraš narediti? Si se zanesel na občutek?
Rada bi me spravila v jok, Russ. Pa ji ne bo uspelo.
Tisti večer me je pretresel, ker sem pomislil na smrt.
Veliko znancev se je ubilo. Ali naredilo kaj podobnega.
-Rekla sem, da tako nočem več živeti. -Ne, sem si rekel,
nekaj prijateljev si je vzelo življenje.
Pa prijateljev znancev tudi. Pomislil sem, da je to resno.
Nikogar nisem mogel poklicati, sam sem moral tja.
Moral sem ti pokazati, da ti stojim ob strani,
da bova šla skupaj skozi to.
Vedel sem, da je z boksom konec, da je na prvem mestu tvoje življenje.
Vseeno mi je za svetovno prvenstvo in zlato medaljo.
Hotel sem te spraviti domov in na terapijo.
Hvala, da si poklicala mene, trenerja, in me prosila za pomoč.
-Mater. -Oja.
-Pojdi zdaj. -Trening.
Nekatere duševne motnje so začasne.
Pri nekaterih imamo vzpone in padce.
Pri nekaterih lahko blažimo simptome, ne moremo pa motnje ozdraviti.
Eno pomembnih vprašanj pri duševni motnji je, kako dobro lahko živimo z njo.
Nekateri odlično vozijo z njo. Nekaterim gre odlično zaradi nje.
To je zelo individualen pojav.
Vsak človek je drugačen.
Veliko ljudi trpi.
Najboljši izid je kombinacija najboljših medicinskih dosežkov
in načrta okrevanja.
To postane del življenja, potovanje k ozdravitvi.
Živjo. Kako si?
Dobro.
-Prav. -Sem daj.
Zdaj pa čaraj. Sem gor daj.
-Umila sem jih, tik preden si prišla. -Prav.
-Zdaj se bolje počutim. -Z Ginny lahko prijateljujem,
ker ji povem, kaj mislim. Najino prijateljstvo je takšno.
Z nikomer ne morem govoriti tako kot z Ginny.
PRIJATELJICA, OLIMPIJSKA BOKSARKA
Zato sva prijateljici.
Če bi vse zadrževala v sebi, čutila, da ji nečesa ne smem reči,
tega ne bi zmogla.
Skrbi te zaradi vozička, ne pa zaradi pesticidov v kumari?
Vseeno bi jo umila, ne bi je pa namilila, ker je bila v vrečki.
Kot njena prijateljica to lahko prenašam.
Lahko vpijeva, pa se zato ne spreva.
Najin odnos je tak. Sorodni duši sva, bova že uredili.
-Nisi mogla prinesti zrelih avokadov? -Ta je bil najbolj zrel.
Jih nisi mogla kupiti več?
-Kaj? -Kako to misliš? Kako to misliš?
PREJ
Klinc. Oprosti.
O bog.
Plačala jih bom, jedla pa ne.
Stran si jih vrgla, čeprav ne ješ lupine?
-Ne sekiraj se. -Saj ne jemo avokadove lupine.
Vem, ampak ššš!
-Drobno sesekljano? -Sistem imamo.
Po olimpijskih igrah bo drugače.
Ne bo imela trdnosti, ki ji jo dajejo priprave na olimpijske igre.
Skrbi me zanjo.
Poslabšalo se je samo to,
kako jemljem ven robčke. Ali rokavice. Takrat je res hudo.
Plačati bo morala najemnino, hrano in zdravstveno zavarovanje.
Za čistilna sredstva je zapravila 300 dolarjev na teden.
To je 1200 $ na mesec.
-Računi bodo zelo visoki. -Vem. Hvala, da si me spomnila.
Pri meni ne moreš živeti.
-Prav. -Saj veš, da lahko.
Ja.
Dobro, da je imela živčni zlom. Vsak potrebuje trenutek,
ko začuti, da ne zmore in da potrebuje pomoč.
Vem, da se OKM-a ne bo znebila čez noč,
ampak doseči mora, da bo obvladljiv.
GINNYJIN DOM
Proti temu se bojuje od 12. leta. Najbrž še dlje.
Od osmega leta.
GINNYJIN OČE
Prhala se je pol ure. Pri osemletniku si misliš,
naj gre že izpod prhe in spat. Ni mogla.
Najbrž sem bil grozen oče, ker sem ji zaprl vodo.
-Seveda ni pomagalo. -Ne, ni.
Še huje je bilo.
Želiš si, da bi tvoji otroci imeli brezskrbno življenje.
Pa ni brezskrbno.
Niti najmanj.
To je Ginnyjina kopalnica.
GINNYJINA MATI
Zaveso sname najmanj enkrat na teden.
Sname vse zanke in hoče, da jih operem v pomivalnem stroju.
To je vedro, polno zalog.
In še eno veliko. In še dve vedri polni zalog.
Boljša ko je pri boksu, hujši je pritisk nanjo.
To, da brani prvo mesto, to gotovo poslabša.
Včasih si zobe umivam pol ure. Včasih dlje, odvisno od počutja
ali stopnje tesnobe.
Ko vzamem stvari iz embalaže, se mi zdi, da jih z vlečenjem okužim.
Podobno kot pri drugih duševnih motnjah
lahko skupek dejavnikov prispeva k razvoju obsesivno-kompulzivne motnje.
Med dejavniki so biološki, okoljski in psihološki.
Nekateri ljudje z OKM
GINNYJINA TERAPEVTKA
iščejo "pravi" občutek.
Ginny opravlja obred, da bi dobila občutek, ki ji je všeč.
Včasih dobi občutek, ki ga hoče,
takrat ga okrepi in poganja krog.
Klinc.
Obe ščetki se mi zdita okuženi. Več jih nimam.
Ker danes nimam več obveznosti,
bom šla v trgovino po zobne ščetke.
Poskušamo prekiniti ta krog.
Greva ven, da si umažeš roke?
-Prav. -Prav.
Čedna si.
Kaj bova naredili, da si umažeš roke?
Lahko začneva s smetmi.
Najučinkovitejše zdravljenje je izpostavljenost s preprečevanjem odziva.
Pri tem se približate, ne izogibate
stvarem, ki sprožijo neprijetne občutke.
-Prav. -Kaj je tvoj namen?
Da jih čim bolj umažem.
Zakaj to počneva?
Da mi ne bo neprijetno, če bom umazana.
In ne bom…
…čutila nuje, da se takoj zdrgnem do čistega.
-Je umazano? -Ja.
Prav.
-Kaj bova s tem? -Prav.
-Prav. -Ja.
Najin namen je umazati del, ki ga ni tako lahko umiti.
Jih dam na obraz? Vem, da hočeš, da jih dam na obraz.
Terapija z izpostavljanjem je težka. To je desetkrat težje
kot osem rund z boksarskim partnerjem.
Prav, bom.
-Prav. -Malo sem…
Naredila bom to.
Pri terapiji z izpostavljanjem je pomembno sodelovanje.
Cilj zdravljenja postavlja pacient.
Terapevt mu le sledi.
-Ne gre zlahka dol. -Ja.
Moji pacienti počnejo res težke stvari,
ki povzročajo čustveno stisko.
-Česa se še lahko dotakneš? -Tistih smeti.
-Dvigni. -Prav.
-Tega. -Prav.
-Krofe so jedli. -Ja.
Hočem, da spoznajo, da jim ta čustvena stiska ne bo škodila.
Dobro, Ginny. Dihaj.
V redu je, če čutiš odpor.
Prav.
-Dobro podporno skupino ima. -Ja, brez nje ne bi zmogla.
Dobre prijatelje imaš, ker si dobra prijateljica. Izjemno predana si jim.
-Hvala, mama. -In ker si bila iskrena.
-Ja. -To sem povedala Russu.
Kar povedala je: "Tako, mogoče se vam bo zdelo čudno, ampak imam OKM."
Prijatelji pa so rekli: "Prav."
Mikaela se najdlje ni znala spopasti s tem.
-Kdo? -Mojo tesnobo je še povečevala. Mikaela.
Govorila je, naj neham.
Povedala sem ji, da mi s tem ne pomaga. Ni znala pomagati.
-Še vedno se uči. Oja. -Tudi jaz nisem znala.
Pomagala si mi. Ko sem ti rekla, da nehaš, ko si kaj počela,
si mi povedala, da s tem samo še poslabšam zadevo.
Naučila sem se, da jo moram pustiti pri miru.
-Morala sem ji dati mir. -Težko je bilo.
Čeprav me spravlja ob živce, ker porabi toliko mila in vode.
Moram se umakniti.
Če kaj rečem, bo samo še huje.
In če bo huje zanjo, bo tudi zame.
Veščin se ne učijo samo tisti, ki se bojujejo z boleznijo,
ampak tudi ljudje okoli njih. Rada vaju imam.
Zelo krivo se počutim zaradi vsega.
Nočem, da se počuti krivo. To me boli.
-Vem, da nočeš, pa se. -Krivo česa?
Da vama povzročam vse to. Da sta tesnobna zaradi moje tesnobe.
Sva najsrečnejša človeka na svetu.
Resno.
-Bila je naporen otrok. -Najsrečnejša človeka na svetu.
Hvala, oči.
Njeno življenje je zaradi OKM
desetkrat težje.
Vendar ima cilj.
In bo dobila zlato medaljo.
Dobro. Dobra levica.
Nikoli se ne sramuj zaradi svojih bojev.
Vsi se bojujemo proti nečemu.
Nihče ni popoln. Razen mene. Hecam se.
Prevedla Lorena Dobrila