MOJE NEVIDITEĽNÉ JA
Keď ľudia hovoria o duševných problémoch,
jedna z najdôležitejších vecí,
ktorou si podľa mňa prechádza veľa ľudí,
je po prvé, prijatie, že niečo sa deje
a potreba požiadať o pomoc.
Každý je iný, ale naučil som sa,
že nejde o to, čo ti je, ale čo sa ti stalo.
A je to veľmi dôležité,
lebo sa za to netreba hanbiť.
A môžem použiť akúkoľvek vlastnú skúsenosť,
ktorá môže pomôcť iným ľuďom,
ktorí mali podobné problémy alebo podobné traumy.
Môj život je lepší vždy, keď si pomyslím, že môžem ľuďom nejako pomôcť,
a vlastne som tomu zasvätila celú kariéru, život a zmysel.
K tejto hlbokej a úprimnej túžbe niečo urobiť ma doviedla
skúsenosť s mojimi dievčatami.
Keď som prvýkrát doviedla dievčatá z mojej školy v Južnej Afrike,
aby sem prišli študovať.
Prvé dievča sa v prvom ročníku na prestížnej škole
cítilo veľmi osamotené a izolované.
Myslela som, že sa z toho vyrozpráva,
strávim s ňou čas, ale potom mi zavolali,
že sa pokúsila o samovraždu.
A potom ďalšie dievča, a potom ďalšie,
a potom ďalšie a potom...
A ja som nerozumela, čo sa to deje.
A pravda je, Harry,
že som na psychiatrii strávila príliš veľa nocí.
A vtedy som to začala chápať.
Niečo nerobíme dobre, niečo mi uniká,
ani som to...
Zo začiatku som to ani nechápala. Ako to, že mala depresiu?
Vieš,
natočila som veľa relácií o depresii...
Ako dlho trpíte depresiami?
- Od minulého júla. - Celý život mám úzkosť.
Počujem nejaký hlas. Čo to je?
Bola som sexuálne zneužitá, keď som mala päť rokov.
Chcela som ľuďom pomôcť bojovať s duševnou chorobou.
- Mám bipolárnu depresiu. - Alkoholizmus ma obral o rodinu.
Nemám pocit, že život zvládnem.
Stále tu plačeme.
Zo začiatku som nevedela, aké to je vážne.
V ten slávny deň, keď sme rozdali autá,
nebolo dôležité to, že sme rozdali autá,
ale že sme ich dali ľuďom, ktorí ich potrebujú.
Otvorte škatule. Raz, dva, tri!
Dostaneš auto. Aj ty.
Aj ty dostaneš auto. Všetci dostanete auto!
Pre tých ľudí mať auto znamenalo,
že si môžu udržať prácu,
alebo to znamenalo,
že môžu ísť po deti zo školy.
Auto bola... ich základná potreba.
A jednou z tých ľudí bola Alex.
Alex bolo dievča bez domova,
ktoré napriek životným prekážkam,
napriek rodinným problémom, a má za to môj obdiv,
dokázalo dokončiť školu.
OPRAH A ALEX
Akoby som bola v sne.
Akoby som bola Popoluška.
Bola som na ulici a nakoniec som mala toto všetko.
Väčšinu môjho života bol otec vo väzení.
Stále moju mame bil a v dome vládol chaos.
Hádky, fyzické násilie.
Som na teba veľmi hrdá.
Prešla si si peklom
a veríme, ja verím, že potrebuješ,
aby v teba niekto veril. A ja v teba verím.
Verím. Verím.
Verím v teba.
V Alex som sa videla.
Aj ako ma stará mama vychovávala.
Bila ma, keď som mala tri, štyri, päť a šesť rokov.
Vždy som si myslela, že ľuďom sa darí vtedy,
keď majú jednu osobu,
ktorá hovorí: „Vnímam ťa a rozumiem ti.“
U mňa to boli učitelia.
Pani Duncanová.
Bola mojím útočiskom. Vďaka nej som poznala svoju hodnotu.
Chcela som niekomu dať to, čo pani Duncanová dala mne.
Ďakujem, Bože.
Na Alex som videla, že potrebovala povzbudenie,
potrebovala podporu a niekoho, kto v ňu bude veriť.
A štipendium na vysokú.
Musela som jej dokázať,
že dobre využijem jej vieru vo mňa.
Bohužiaľ som na vysokú prišla so vzdelaním na úrovni 12-ročného dievčaťa.
Prvý semester som neprešla. Samé Fx, Fx, Fx...
Zo začiatku mala problémy.
Odporučila som jej terapeuta.
Povedala, že ten terapeut nie je dobrý.
Tak som našla iného.
Po vysokej, po niekoľkých rokoch,
som sa snažila byť podporujúcou priateľkou a mentorkou.
Ale vždy tam bol nejaký problém.
„Nevyšlo to,“ alebo „požiadam o túto prácu“,
a potom to zase nevyšlo.
Napokon som si myslela, že skvelá práca,
ktorou sa akoby uzavrie kruh,
bude návrat tam, kde som ju spoznala. Do útulku pre mladých.
Veľmi som sa tešila.
Toto je Covenant House, útulok pre mladých od 18 do 21 rokov.
Bola som tu 11 mesiacov po príchode do Hollywoodu.
- Buenas. - Cómo está?
Keď som tam pracovala, veľa detí mi hovorilo svoje príbehy
a prebúdzalo to vo mne spomienky.
V útulku pracovala šesť mesiacov,
a potom som si všimla, že bola v koncoch
viac ako kedykoľvek predtým.
Potrebujem pomoc.
Mám pocit, že si musím pomôcť sama,
lebo nikto nemá riešenie.
Nikto nevie.
Veľakrát som si hovorila, že čo sa to, preboha, deje?
A vtedy som si uvedomila,
že som vkročila do niečoho, o čom nemám poňatia.
Vydesilo ma to.
Sedela som tam a rozmýšľala, že sa zabijem.
Ale prečo? Ja nechcem zomrieť.
Nie. Svoj život milujem.
Svoju minulosť nie. Ale svoj súčasný život áno.
A štve ma, že moja minulosť je stále veľkou súčasťou môjho súčasného ja.
Nemám v tom na výber.
Začala mi hovoriť,
že si búchala hlavu o betónovú stenu.
Nemala som na to, aby som vyriešila to,
čo všetko si so sebou táto mladá žena niesla.
Našla som jej miesto v psychiatrickej liečebni Meadows.
Mám všetky svoje denníky.
Niektoré sú z deviatej triedy.
Napísala som: „Každé moje narodeniny je otec vo väzení,
lebo moju mamu veľa bije.“
„Môj život je nanič.“
„Myslím na smrť. Desí ma to. Desím samú seba.“
Šialené,
že moje duševné problémy siahajú tak ďaleko,
keď som mala 13-14 rokov.
Dobre, Alex.
Prišiel deň, keď mi povieš svoj prvý krok.
Bože.
Som nervózna.
- Zvládneš to. - Áno.
Dobre.
Prvá časť.
„Otec moju mamu týral a bol alkoholik.
Moja mama týrala mňa, už ako dieťa.
Týrala ma fyzicky, emocionálne aj verbálne.
Nemohla som plakať, nemala som to dovolené.
Musela som bojovať s post-traumatickou stresovou poruchou a nevedela som ako.
Akoby to bol vopred prehratý boj.
Akoby som sama stála na bojisku. Porazená.
Čakala som, kedy ma zabijú, ale nič ma nezabíjalo.“
Povedala mi, že má post-traumatickú stresovú poruchu.
Nevedela som reagovať,
lebo som si myslela, že sa to týka vojakov.
Ani som to nevnímala ako niečo skutočné.
Termín post-traumatická stresová porucha
sa používal pri vojnových veteránoch.
A za posledných 30 rokov študovania traumy sme zistili,
že keď sa naraz stanú dve veci, obraz a zvuk, mozog ich spojí.
ODBORNÍK NA DETSKÚ TRAUMU
Fyzicky. Vytvorí spomienku.
Ale nižšia časť mozgu nerozoznáva čas.
A ľudia, ktorí majú z detstva vývinovú traumu,
majú v nižšej časti mozgu akoby míny.
Niektoré podnety a pripomienky na tú udalosť
im spôsobujú úzkosť a napätie
a nevedia, čo s tým.
Problém liečenia je,
že sa nedá robiť v jednoduchých postupných zásahoch.
Či ide o post-traumatický syndróm, depresiu, úzkostnú poruchu a schizofréniu,
pacienti akoby šli dva kroky dopredu a jeden dozadu,
jeden krok dopredu, dva dozadu,
kvôli čomu je pre rodinu a priateľov ťažké im pomôcť.
Posledné štyri mesiace boli napäté.
Odchádzam z liečebne Meadows.
Tam vonku je veľký svet.
Dávam si dole pomocné kolieska, ale viem ako pedálovať.
Viete?
Ahoj, Alex.
- Zdravím. - Pekné vrkôčiky.
- Páčia sa mi. - Áno?
- Áno, sú super. - Ďakujem.
Tak aký máš plán? Čo sa deje?
Kedy ťa odtiaľ pustia?
Ostáva mi už len jeden týždeň.
A ako sa o seba postaráš?
Aký máš plán?
Chcem novú prácu.
A akú prácu?
To je dobrá otázka.
Presne to musím zistiť.
Musím to vedieť, ak si chcem hľadať prácu.
- Musím... - To je základ.
Áno.
Ja viem.
Keď odtiaľ odídeš, kde budeš bývať?
Máš pár dní.
Keď odídeš, kam pôjdeš?
Neviem.
Musíš prísť na to, ako sa o seba postaráš.
Myslíte, že som sa o seba celý život nestarala? Viem to.
Potrebujem zistiť, ako sa o seba postarám po liečbe. Chápem.
Než som mala depresiu, pracovala som.
Už som sa o seba starala, viete?
Viem, ako sa o seba postarať.
Teraz však začínam odznova.
Nehovorím o minulosti. Nehovorím.
- Hovorím o súčasnosti. - Viem.
Ak som to dokázala vtedy, dokážem to aj teraz.
- Bude mi to chvíľu trvať. - Tomu verím.
- O to ide. - Tomu verím.
- Áno. - Dokážeš to.
Dokážem.
Dobre. Maj sa.
- Aj vy. Dovidenia. - Ahoj.
Je to ťažké, niekedy mám pocit, že tomu nerozumie.
Nechcem, aby som ju sklamala.
Post-traumatická stresová porucha sa nedá liečiť,
preto musí človek chápať moju minulosť.
Alex poznám už 16 rokov.
Má veľmi štedrú povahu.
Má veľké milujúce srdce, chce sa snažiť.
Mojím cieľom je dopomôcť jej k tomu, aby bola samostatná.
Ale urobila som chyby.
Uznávam, že moje očakávania boli nesprávne.
Vôbec som nebrala do úvahy jej duševnú chorobu.
Vďaka práci s Alex som sa na duševné zdravie pozrela
úplne inak ako predtým.
Nebol to náš prvý podobný rozhovor.
Viem, že to myslí dobre.
Obe sa učíme.
Nikdy nestretla niekoho s touto poruchou,
kto trpí nočnými morami.
Viete, nie je to niečo, čo trvá
štyri, šesť mesiacov alebo rok – trvá to celý život.
Terapeutická zmena nie je o terapii.
Nie je to o tom, že máte správne lieky.
Nie je to ani o správnej diagnóze.
Vôbec to nie je o tom.
Vždy to je o vzťahu.
O vzťahu s nejakou osobou, s učiteľom,
trénerom, príbuzným.
Je to pocit, že niekam patríte, pocit, že ste spojení.
Nemôžeš si ich nechať, sú moje, oci.
Moji vojaci sú najlepší. Môžeš mať týchto.
Ty budeš mať týchto a ja týchto.
Mal som šťastné detstvo.
Rodičia boli rozvedení.
Mal som dve rodiny.
Ale od raného veku bola v mojom živote radosť
a čo sa týka môjho otca,
ako rodič to bol aj skvelý priateľ.
Pozdravte Robina Williamsa. Robin.
Tu je fotka môjho syna.
- Ako sa volá? - Zachary.
Zachary, toto je pán McPherson.
- Koľko má rokov? - Štyri.
Dobre. Tvoj otec je super chlap.
Toto je pre syna. Odfotíme sa?
Často bol preč,
ale keď som mal možnosť byť s ním...
Cobra je líder.
...spájali nás rovnaké záľuby: počítačové hry, videohry,
sci-fi a hračkárski vojaci, ktorých zbieral.
Mal som to veľmi rád.
Bolo podľa mňa skvelé, že to mal otec rád.
- Ahoj. - Musia ísť do nemocnice.
Koala Bill musí ísť do nemocnice.
Áno. Koala Bill si dáva pozor.
Je zranený.
Cítil som sa milovaný.
Ale otec mal problémy s duševným zdravím
väčšinu svojho života.
Trpel úzkosťou, depresiou a závislosťou.
Je to generačný problém.
Celý život som mal psychické problémy.
Mal som obsedantno-kompulzívnu poruchu,
než som šiel spať, musel som urobiť niekoľko vecí.
Niektorými vecami som bol posadnutý.
Ako dieťa som veľa nespal, trpel som nespavosťou.
Mám veľa energie a nepokojnú myseľ a v istej miere som to zdedil.
Snažím sa pre neho robiť pekné veci.
Snažím. Zobral som ho do Disneylandu.
To bude zábava. Mickey Mouse.
Trojročné dieťa má rado Mickey Mousa.
Mickey je však pre dieťa dvojmetrový potkan.
Mickey prišiel: „Ahoj.“
Dobré ráno, Zachary.
Čo?
Ako som dospieval,
zistil som, že alkohol a drogy mi upokojujú myseľ.
Začalo byť pre mňa normálne
spoliehať sa na alkohol a drogy a také veci,
aby som si upokojil myseľ.
Začal som si uvedomovať, že v niektorých veciach som ako on.
Mal som úzkosť, návaly depresie, OCD,
a bral som drogy a pil ako on.
Keď som nepil, všetko bolo príliš náročné.
Keď k tomu pridáte alkohol,
vaše uvažovanie sa zjednoduší.
Keď som pil, moja myseľ sa zrazu upokojila.
Hovorím si, že spomalím a moje srdce na to: „Ani náhodou.“
Keď vás ľudia vidia, myslia si,
že experimentujete s rôznymi látkami.
- Myslíte lieky. - Áno.
Nie. Ja nie.
Bolo to súčasťou mojej identity.
Keď som to robil, dokázal som prežiť deň.
Používal som stimulanty.
Dával som si kokaín, aby som sa upokojil.
Hovoril som o tom s otcom. Mal to rovnako.
Poďme naštvať kameramana. „Nie.“
Používal stimulanty, aby sa sústredil a uvoľnil.
Mám na sebe rúž?
Myslím si, že sme sa začali
navzájom omnoho hlbšie chápať,
keď sa rozhodol skončiť s pitím,
čo bolo v čase, keď som si uvedomil, že mám problém.
Spojilo nás to.
Chcel som ho lepšie spoznať,
lebo som nerozumel, čím si prechádzal.
Keď mu diagnostikovali Parkinsonovu chorobu...
bál som sa o neho.
Ale bol som zmätený.
Mal som pocit, že schopnosť robiť to, čo mal rád,
teda zabávať iných ľudí, že o ňu prichádzal.
Na otcovi som videl obrovskú frustráciu.
Pomaly upadal.
V tom čase som stále pil.
Bolo toho na mňa priveľa, bol som nahnevaný,
lebo som nevedel, ako otcovi pomôcť.
Rozprával som sa s ním takmer každý, ak nie každý deň.
Celú poslednú časť jeho života.
Herec Robin Williams zomrel vo veku 63 rokov.
Spáchal samovraždu.
Na západnom pobreží zomrel Robin Williams. Mal 63 rokov.
Myslel som na Robina Williamsa.
Je to úplne šokujúce a strašné.
ROBIN WILLIAMS ZOMREL VO VEKU 63
Bol som šokovaný.
Jeho smrť bola celosvetovou udalosťou.
Žialil som na verejnosti.
Ale nevedel som žialiť v súkromí.
Nedokázal som byť stále sám sebou
po tom, čo som zažil.
Čo ten náboj urobil?
Prešiel mu cez brnenie a ublížil mu.
- Nie je mŕtvy? - Nie je.
Preto ho zobrali Tom Cat a Aardvark Al.
Chcel som mu veľa vecí povedať.
A o veľa veciach sa s ním rozprávať.
Niečo z toho som stihol,
ale nie v takej miere, ako som chcel.
A môj život sa preto stal neznesiteľným.
Bol som nahnevaný a smutný
a nechcel som nič cítiť.
A...
bola zo mňa troska.
Priveľa som pil.
Ničil som svoj vzťah s rodinou.
Zažíval som psychózu.
Bolo pre mňa náročné...
normálne byť s ľuďmi
a normálne komunikovať s ľuďmi,
lebo som sa cítil zničený a osamelý.
Mnoho ľudí, ktorí ťažko prežívajú žiaľ,
je náchylných k závislosti.
Závislosť je v Amerike veľký problém...
ODBORNÍK NA DUŠEVNÉ ZDRAVIE
...ale už to vnímame ako náchylnosť, nie morálnu chybu.
Už to nevoláme porucha zneužívania látok,
ale porucha užívania látok.
Je to dôležité.
Máte biologickú náchylnosť a vaše správanie to ovplyvňuje.
Je to úplne ako cukrovka,
alebo iné choroby, ktoré morálne neodsudzujeme.
Každý človek je iný.
Skutočne som pochopil,
že každý človek má inú cestu ozdravovania.
Potreboval som pomoc.
Mal som post-traumatickú stresovú poruchu.
To bolo varovanie.
Musel som zmeniť svoj život.
Tiež som musel prestať s pitím a drogami
a musel som veci zažiť tak, ako som ich mal zažiť a precítiť,
napriek tomu, aké bolestivé to bolo.
Musel som nájsť spôsob, ako sa o svoje prežívanie podeliť,
a byť zraniteľný... a vrátiť to spoločnosti.
Preto som začal hovoriť o duševnom zdraví.
Najstarší syn Robina Williamsa, Zak,
je súčasťou skupiny Inseparable, ktorá podporuje lepší prístup
k dostupnej a kvalitnej starostlivosti o duševné zdravie.
Vitajte, Zak. Ďakujeme, že ste prišli.
Musíme to prestať brať ako slabosť
a brať to ako silu.
Bolo jasné, že sa musím aj naďalej sústrediť na...
službu iným, aby som cítil pocit naplnenia.
Asi preto, že neobsedím.
Vedela som, že Zak je pripravený stať sa otcom.
Obdivovala som, ako bol Zak odhodlaný na sebe pracovať.
Chcela som partnera, ktorý chce rásť spoločne
a chce, aby sme sa zmenili k lepšiemu.
ZAKOVA MANŽELKA
A to som našla v Zakovi.
Olivia mi pomohla s liečením a umožnila mi otvoriť sa.
Som odhodlaný byť triezvy.
A stále liečim skryté symptómy,
ktoré ma priviedli k závislosti.
Je to cesta.
Až keď sa obzriete späť, vidíte,
že to je generačný problém.
Byť rodičom je úžasné.
Je to najlepšia vec na svete.
Či si myslím, že je šanca ten generačný kolobeh prelomiť?
Áno. Je tu veľká šanca.
Aby som bol pri svojom synovi čistý a sústredený.
Aby som bol pri ňom.
Niekedy sa na mňa môj syn pozrie a:
„Aké to bude?“
Vieš, Zak...
Ja neviem.
Ale možno ma niekedy
chytíš za ruku, povieš vtip a pobavíš sa.
Ako sa dostaneš do Metropolitnej opery?
- S peniazmi. - Áno. Tak poď.
Nebojíš sa, však?
Nie. Nasrať.
Každý cíti nejakú bolesť.
Môžete si myslieť, že ste úspešný a šťastný človek.
Ale to neznamená, že váš život je vyriešený.
Zažil si chvíľu, jednu chvíľu,
alebo rôzne zážitky, stretnutia či udalosti,
pri ktorých si si povedal: „Potrebujem pomoc.
Možno príliš veľa pijem. Možno robím toto príliš veľa?“
Zažil si nejaký incident?
Nie. Až keď niektorí mne blízki ľudia
začali hovoriť: „Toto asi nie je normálne správanie.
Možno by si sa mal nad tým zamyslieť.
Vyhľadať pomoc.“
Okamžite som...
- Odmietal som pomoc. - Jasné.
Keď sa však obzriem späť, je to o načasovaní.
Po 25. roku bolo všetko veľmi hektické.
- Áno. - Až do bodu vyčerpania.
Cestoval som po celom svete,
lebo z pohľadu mojej rodiny
to fungovalo takto: „Niekto tam musí ísť.
Do Nepálu.
Harry, ideš.“
So všetkým som súhlasil. Vždy som povedal áno.
Ale to áno, áno, áno, samozrejme, áno, áno viedlo k vyhoreniu.
Akoby niekto dal preč pokrievku.
Všetky emócie, ktoré som toľko rokov potláčal,
zrazu vyšli na povrch.
Šiel som za lekármi, špecialistami. Za terapeutmi.
Za alternatívnymi terapeutmi. Za všetkým možným.
Ale zmenilo ma až stretnutie a vzťah s Meghan.
- Naozaj? - Vedel som, že ak nepôjdem na terapiu
a nevyliečim sa, tak prídem o túto ženu,
s ktorou si viem predstaviť stráviť zvyšok života.
Hneď na začiatku nášho vzťahu sa toho veľa dozvedela.
Bola šokovaná, keď prišla do zákulisia
inštitúcie, zákulisia kráľovskej rodiny.
Keď povedala: „Mal si by vyhľadať pomoc,“
povedala to ako reakciu na našu hádku.
A počas tej hádky,
som sa nevedomky choval ako 12-ročný Harry.
Keď som začal s terapiou, už asi na druhom sedení,
mi terapeutka povedala:
„Meníte sa na 12-ročného Harryho.“
Cítil som sa zahanbene a dotknuto.
„Ako sa opovažujete? Nazývate ma dieťaťom?“
A povedala: „Nie, nenazývam.
Vyjadrujem vám súcit a empatiu voči tomu,
čo sa vám stalo ako dieťaťu.
Nikdy ste to nespracovali ani o tom nehovorili.
A zrazu sa to vynorí na povrch a projektujete to.“
Bol to začiatok procesu učenia sa.
Začal som si uvedomovať, že žijem v bubline
tejto rodiny a tejto inštitúcie.
A bol som uviaznutý v myšlienkovom procese alebo nastavení.
Osem dní po zverejnení nášho vzťahu vyšiel článok,
ktorý naznačoval, že Meghan žila v meste gangov.
MEGHAN Z COMPTONU
A že jej exotická DNA pošpiní kráľovskú krv.
MEGHAN POŠPINÍ KRV KRÁĽOVSKEJ RODINY
Prenasledovali nás, fotili, naháňali, obťažovali.
Z klikania spúští a bleskov foťákov mi vrie krv.
Vracajú ma k tomu, čo sa stalo mame
a čo som zažíval ako dieťa.
To stačí.
Ale bolo to ešte horšie,
lebo neexistovali len tradičné média, ale aj sociálne siete.
NENÁVIDÍM MEGHAN MARKLE!
Cítil som sa bezmocný.
MEGHAN MARKLE KLAME
Myslel som, že mi rodina pomôže.
Ale každá žiadosť, prosba alebo varovanie
sa stretlo s absolútnym mlčaním alebo úplným nezáujmom.
Štyri roky sme sa snažili, aby to fungovalo.
Urobili sme všetko, čo bolo v našich silách,
aby sme tam ostali a pokračovali v našich úlohách a práci.
Ale Meghan trpela.
Ľudia videli fotografie, ako sa silno držíme za ruky,
keď sme prišli na charitatívnu akciu.
Bola v šiestom mesiaci tehotenstva.
Ľudia však nevedia, že v ten večer
sa Meghan rozhodla mi povedať,
že má samovražedné myšlienky
a ako by chcela ukončiť svoj život.
Najdesivejšie pre ňu bolo, ako jasne o tom vedela premýšľať.
Nebola mimo.
Nezbláznila sa.
Nebrala tabletky ani nepila alkohol.
Bola úplne triezva. Bola úplne pri zmysloch.
Napriek tomu ju v tichu noci
tieto myšlienky budili.
Jediné, čo ju v tom zastavilo, bolo,
aké nefér by to bolo voči mne.
Po tom všetkom, čo sa stalo mame.
Nechcela, aby som prišiel o ďalšiu ženu vo svojom živote
spolu s dieťaťom, ktoré čakala, naším dieťaťom.
Som trochu zahanbený, ako som to riešil.
Vzhľadom na systém, v ktorom sme boli
a na úlohy a prácu, ktoré sme mali,
sme sa len rýchlo objali...
a museli sme sa prezliecť
a nastúpiť do konvoja s policajnou eskortou
a ísť na to charitatívne podujatie.
A potom sme prišli pred múr fotoaparátov a predstierali, že všetko je v poriadku.
Nemohli sme povedať: „Viete čo,
dnes nikam nejdeme.“
Predstavte si, čo by sa potom hovorilo.
S manželkou sme sedeli na stoličkách a pevne sa držali za ruky
a keď sa zhaslo svetlo, Meghan sa rozplakala.
Bolo mi jej ľúto, ale aj som sa hneval na seba,
že sme uviazli v tejto situácii.
Hanbil som sa, že to zašlo až sem a hanbil som sa ísť za svojou rodinou.
Lebo ak mám byť úprimný,
a pochopí to veľa ľudí v mojom veku,
viem, že od rodiny nedostanem to, čo by som potreboval.
A potom sa nám narodil syn,
a ja som sa chcel sústrediť len na neho,
a nie sa pri pohľade do jeho očí
pýtať, či moja manželka dopadne ako moja mama
a ja sa o neho budem starať sám.
To bol jeden z dôvodov, prečo sme odišli.
Cítili sme sa uviaznutí a kontrolovaní strachom,
či zo strany médií alebo samotným systémom,
ktorý nás nepodporoval v rozprávaní o traume.
Ale teraz ma určite nebudú utláčať k mlčaniu.
V druhom ročníku výšky som sa cítila stratená.
Mala som taký pocit, o ktorom som nevedela, čo je,
ale možno som to tušila,
ale neverila som, že to je ono
a nevedela som, ako to povedať svojmu okoliu.
„Dobre, možno mám depresiu,“ som si povedala
v prvom ročníku na výške.
Tešila som sa, že budem hrať za školu tenis,
ale asi som si predstavovala, že vysoká škola bude iná.
Prvýkrát som bola mimo domova a to bola veľká zmena.
Len som sa vláčila po areáli školy
a mala som problém nájsť energiu, aby som vyšla z izby.
Štúdium na výške zmenil spôsob, ako som prežívala depresiu,
lebo ste stále s inými ľuďmi,
takže som veľa vecí musela potlačiť.
Nie vždy bol dobrý čas na zrútenie.
Ale môžem sa zrútiť medzi dvanástou a jednou a potom ísť do školy,
a potom o ôsmej večer
sa môžem zrútiť znova, keď bude spolubývajúca preč.
Moja myseľ je chaos a nemôžem sa sústrediť.
Nepamätám si, kedy som naozaj cítila šťastie.
Cítim, že trpím, ale nedá sa to zastaviť.
Niekedy si myslím, že svoje problémy zveličujem.
Alebo možno nie som dosť odolná? Neviem.
Tri štvrtiny mentálnych problémov nastanú pred vekom 25 rokov.
V tom veku sa snažíte zistiť, kto ste.
Vtedy čelíte ešte ďalšiemu problému,
okolnostiam, ktoré musíte do svojej identity integrovať,
a pre ľudí to je veľká výzva.
„Som toto ja? Je táto časť mojou súčasťou?
Naučím sa s tým žiť?
Vráti sa to niekedy?“
Vysoké školy a univerzity sú všade rôzne.
Neexistuje tam koordinovaný zdravotný systém.
Nájsť profesionálnu pomoc môže byť ťažké.
Potrebovala som pomoc a požiadala som o individuálne štúdium.
Bolo to frustrujúce, lebo som mala pocit,
že som musela dokázať, že mám depresiu.
A neviem, ako sa to dá.
Mali sme veľa skúšok
a zažívala som tlak aj kvôli tenisu.
Keď som sa s tímom vrátila z celoštátneho turnaja,
tak som asi zažila zrútenie.
Tak som šla domov.
Rodičia emigrovali z Taiwanu.
Vychovávali nás tak,
že ak vieme vyriešiť svoje problémy, budeme silnejší.
O duševnom zdraví sme sa v rodine nikdy nerozprávali.
Ako ázijská Američanka prvej generácie
som o tom musela začať hovoriť ja.
A nepovedali niečo ako:
„Aha, premýšľaš nad vecami a to je v poriadku.“
Alebo: „Tiež sa tak cítim,“ alebo „pohovorme si o tom“.
Skôr spanikárili.
Panikárili viac, akoby sa mi páčilo.
Nevedela som čeliť tej situácií
a prijať, že moje dieťa má depresiu.
Bála som sa, že keď priznám, že je chorá...
CRYSTALINA MAMA
...tak bude chorá navždy.
Preto som odkladala návštevu lekára.
Bála som sa, že z toho bude dlhodobý problém.
Jej sestra povedala, že potrebuje lekára.
A tak sme nakoniec tomu problému čelili.
S mamou sme stále preberali to isté.
V našom vzťahu je ťažké urobiť nejaký pokrok,
keď sme stále zaseknutí na tom, že pre mamu je normálne
vyjadriť obavy cez plač a podobne.
Ale povedala si jej...
CRYSTALINA SESTRA
...že máš vtedy pocit, že sa o ňu musíš starať,
hoci ty sa otvárať a chceš, aby sa ona starala o teba?
- Dala si jej to najavo? - Asi áno. Niekoľkokrát.
- Čo povedala? - „Bože, prepáč.“
A potom začala plakať. Neviem...
S mamou sme sa o tom rozprávali, mala by byť našou mamou.
Mala by byť pri nás,
takže keď ukazuje svoju slabosť, má pocit,
že nie je skala, o ktorú sa opierame.
Má pocit, že sa o ňu
nemôžeme oprieť, ak nie je silná.
V ázijských kultúrach byť silný znamená neprejavovať emócie.
Mala som pocit, že to ja musím mame pomôcť,
ale pomoc som potrebovala ja.
Musím sa naučiť s tým žiť.
Hlavne keď neviem, ako s tebou komunikovať.
Alebo keď sa o tom nechceš rozprávať.
Alebo keď hovoríš, že si v poriadku, ale vidím, že nie si.
Väčšinou sa objímeme a plačeme.
Ale ten problém tam stále je.
Áno, ale...
Keď sa s ňou rozprávaš, chceš to vyriešiť.
Chceš, aby bola šťastná.
Ale o to nejde.
Keď príde za nami, chce to len dať zo seba von.
Chce sa s nami podeliť o svoje pocity.
A vtedy len musíme byť pri nej.
„Sme tu. Čo potrebuješ?“
- Ty nič nezmôžeš. - Áno.
Okrem tohto.
Nič iné nemusíš robiť.
- Dobre. - Len tu buď. Nie si moja terapeutka.
Nesnažím sa to vyriešiť, rozumieš?
Ja som mala podobné problémy.
Sme v tom podobné?
Neviem.
Nikdy si o tom nehovorila.
Sme si v niečom podobné.
Ľudia hovorili, že priveľa rozmýšľam.
„Priveľa premýšľaš.
Prečo všetko rozoberáš?“
Ale cítila som sa prázdno.
Mala som...
Mala som v živote veľa stresu, hlavne ako imigrantka.
Často som plakala v aute.
Ale nebola som smutná, len bezmocná.
A deťom som to nepovedala.
Nie je to voči nej fér.
To ja som ich sem vzala.
Mala som im všetko pripraviť.
Mala som jej dať dobrý život.
Neviem, ako to povedať.
Počkajte chvíľu.
Akoby som nebola mama, ktorá jej dokáže pomôcť.
Snažím sa.
Ale neviem jej pomôcť.
Cítim sa vinná.
Nemysli si, že mi na tebe nezáleží.
Ale nevenovala som pozornosť tomu, čím si prechádzaš.
Možno po každom rozhovore neurobíme pokrok.
Ale vieš, ako to myslím.
Vždy sa aspoň snažíme a keďže sa snažíme...
učíme sa nové veci.
Rozumieš?
Je omnoho silnejšia ako ja.
Crystal ma podporila, aby som tiež šla na terapiu.
Odkedy som doma, veľa sme sa rozprávali.
Ako sa to snažíme riešiť, tak nás to určite zblížilo.
Mám priateľov, mám terapeuta, mám psa.
Keď sa o depresii rozprávam, lepšie to zvládam.
Dávam si jeden semester pauzu.
Potrebujem v terapii pracovať na viacerých veciach.
Neexistuje správny spôsob, ako niečo spracovať.
Bude to súčasťou vášho ja.
Dobre. Úder. Ideš.
Dobre. Ideš.
Už desať rokov pracujem na tom, aby som šla na olympiádu.
Ideš.
Všetci čakajú, že získam zlato.
Ideš. Dobre. Stačí.
Dobre.
Bojujem však s OCD.
Najskôr som pomoc nechcela, lebo som ju nepotrebovala.
Ale potom som zažila jedno zlé mentálne zrútenie
a uvedomila som si, že potrebujem profesionálnu pomoc.
Uviazla som v začarovanom kruhu.
Umyť tvár, umyť ruky, vysypať kôš.
Bum, bum, stále.
Necítila som pocit čistoty.
Nemohla som prestať, frustrovalo ma to,
tak som vrazila do umývadla či do steny.
Chodila som hore-dole. Mala som stiahnuté svaly.
A ja som... sťažka dýchala.
Tri dni som spala asi len dve hodiny.
Máte potom vidiny. Nemyslí vám to.
Mala som myšlienky ako: „Bolo by jednoduchšie takto nežiť.
A ako takto nežiť? Neexistovať.“
V ten večer som spadla na zem, vzala mobil
a zavolala trénerovi.
Otvoril som dvere a všade som videl prostriedky na čistenie.
Sedela v izbe, triasla sa a bola na zemi.
ASISTENT TRÉNERA
Nevedel som, čo sa deje. Viete?
Povedal som jej, nech prestane.
A ona: „Nie, je to vážne.
Už viac nemôžem. Už nechcem.“
Viete? „Asi je koniec.“
A ja hovorím: „Ginny, to znie, akoby si hovorila, že sa chceš zabiť.“
Musel som ju držať.
„Ginny, poď sem.
To nemôžeme dopustiť. Nemôžeš sa zabiť.“
A povedal som: „Nezomrieme.
Ak si ublížiš, zabránim ti v tom.“
Ako si vedel, čo máš robiť?
Počúval si svoj inštinkt alebo...
Chce, aby som sa rozplakal, Russ.
Chce ma rozplakať. To nepôjde.
Ten večer bol silný,
lebo, prepáč, ale myslel som na smrť.
Veľa ľudí v mojom okolí...
- Čo som povedala? - Áno.
Pamätám si to: „Už takto nechcem žiť.“
A ja na to, že nie.
Keď počujem tie slová, spozorniem.
Mám kamarátov, čo sa zabili.
Kamaráti mojich kamarátov sa zabili.
Vedel som, že sa deje niečo vážne.
Nemohol som nikoho zavolať, len tam ísť.
A to bolo to hlavné, prísť tam
a dať ti vedieť, že som pri tebe.
Že budeme trpieť spolu.
Vtedy som vedel, že na boxe nezáleží.
Tvoj život je na prvom mieste.
Kašlem na majstrovstvá.
Kašlem na všetko, aj na medaily.
Musíme ťa dostať domov a musíš ísť na terapiu.
A ďakujem, že pri prišla za mnou
a zavolala si ma a povedala: „Tréner, teraz ťa potrebujem.“
- Bože. - Áno.
- Poď. - Do práce.
Niektoré duševné problémy sú dočasné.
Raz ste hore, potom dole.
Niektoré symptómy sa dajú zvládnuť, ale nie vyliečiť.
Pri duševných problémoch je dôležitá otázka: „Viete s nimi žiť?“
Niektorým ľuďom sa s nimi darí.
Niektorým sa darí kvôli nim.
Je to veľmi individuálne.
Každý človek je iný.
A veľa ľudí trpí.
Najlepšie výsledky sa dosiahnu pri kombinácii najlepšej medicínskej vedy
so systémovým zotavovaním.
Dávanie si života dokopy a cesta k uzdraveniu.
Ahoj. Ako sa máš?
Dobre.
- Dobre. - Daj to sem.
Nech sa páči, čaruj.
Prečo to nedáš sem?
Bože, práve som to umyla.
- Práve som to umyla. - Dobre.
Je to pre mňa lepšie.
S Ginny sa môžem kamarátiť,
len ak jej môžem povedať, čo si práve myslím.
Máme také priateľstvo.
S nikým iným by som sa nemohla rozprávať ako s Ginny.
NAJLEPŠIA KAMARÁTKA SÚČASŤ TÍMU
Vďaka tomu sa môžeme kamarátiť.
Ak by som všetko držala v sebe a mala by som pocit,
že jej niečo nemôžem povedať,
tak by som to nezvládla.
Trápi ťa nákupný košík,
ale nie pesticídy na uhorke?
Aj tak by som ju umyla.
Ale nie mydlom, lebo bola v taške.
Som jej naj kamoška, tolerujem to.
Môžeme sa hádať a kričať na seba a sme v pohode.
Taký je náš vzťah.
Sme spriaznené duše a zvládneme to.
Nemohla si kúpiť zrelé avokádo?
Žiadne zrelšie nebolo.
Veď si našla aj iné.
- Čože? - Ako to myslíš?
Čo tým myslíš?
PREDTÝM...
Do riti. Pardon.
Bože.
Musím ich kúpiť, ale nebudem ich jesť.
Vyhodila si ich, hoci šupka sa neje?
Nechaj to tak.
Šupka avokáda sa aj tak neje.
Ja viem, prestaň už.
- Nadrobno? - Je v tom systém.
Po olympiáde sa veci zmenia.
Nebude mať stabilitu ako pred olympiádou.
Bojím sa o ňu.
Jediná vec, ktorá sa zhoršila,
je, ako vyťahujem vreckovky alebo rukavice.
To je teraz naozaj zlé.
Bude musieť platiť nájom, platiť za jedlo,
za zdravotné poistenie.
Míňala 300 dolárov týždenne v drogérii.
To je 1200 dolárov mesačne.
Tvoje účty porastú.
Viem. Dík za pripomenutie.
A u mňa bývať nemôžeš.
- Dobre. - Ale môžeš.
Áno.
Bolo dobré, že sa zrútila,
lebo každý musí zažiť ten moment,
keď si uvedomí, že to už nezvládne a potrebuje pomoc.
Viem, že OCD sa nezbaví cez noc,
ale mala by to vrátiť na únosnú mieru.
U GINNINÝCH RODIČOV
Bojuje s tým od dvanástich. Možno dlhšie.
Odkedy mala osem rokov.
GINNIN OTEC
A musela sa polhodinu sprchovať.
Osemročnej som hovoril:
„Vyjdi zo sprchy. Choď spať.“
Ale nedokázala to.
Asi som bol hrozný otec,
lebo som vypol vodu a prinútil ju vyjsť.
- A to nepomohlo. - To teda nie.
Bolo to ešte horšie.
Viete, chcete, aby vaše deti mali perfektný život.
Ale nie je perfektný.
Ani trochu.
Toto je Ginnina kúpeľňa.
GINNINA MAMA
Záves dáva dole raz týždenne.
Dá dole háčiky
a chce, aby som ich umyla v umývačke.
A tu má kôš plný kúpeľňových potrieb z Walmartu.
A tu je ďalší.
Dva koše plné vecí.
Čím je v boxe lepšia,
a čím viac stresu zažíva,
aby bola číslo jeden a podobne, tým sa to zhoršuje.
Zuby si čistím aj pol hodinu,
niekedy dlhšie, podľa toho, ako sa cítim
a podľa úrovne úzkosti.
Keď vyberám veci z obalu,
a nevyťahujú sa správne, tak sú kontaminované.
Ako pri iných psychických problémoch
aj tu prispieva kombinácia faktorov
k rozvoju obsedantno-kompulzívnej poruchy,
vrátane biologických a psychologických faktorov a prostredia.
Niektorí ľudia s OCD...
GINNINA TERAPEUTKA
...potrebujú cítiš správny pocit.
Ginny robí rituál, aby dostala pocit, ktorý chce.
Niekedy sa jej to podarí,
a potom ju to povzbudzuje, aby ten kolobeh pokračoval.
Do riti.
Obe kefky sú už pre mňa kontaminované
a viac ich nemám.
Teraz by som urobila to,
keďže dnes nemám žiadne povinnosti,
tak pôjdem do obchodu kúpiť ďalšie kefky.
Snažíme sa ten kolobeh prerušiť.
Ideme sa von trochu zašpiniť?
- Dobre. - Fajn.
Vyzeráš dobre.
Čo urobíme, aby sme sa zašpinili?
Môžeme začať s odpadkami.
Najefektívnejšia liečba
sa volá vystavenie so zamedzením reakcie,
pri ktorej naopak vyhľadáte, nevyhýbate sa,
veciam, ktoré vám navodzujú nepríjemné pocity.
- Dobre. - Čo je tvojím cieľom?
Čo najviac si ich zašpiniť.
Prečo to robíme?
Aby som si zvykla na pocit špinavosti
a nemala...
nutkanie si ich okamžite umyť.
- Je to pre teba špinavé? - Áno.
Dobre.
- Čo teraz urobíme? - Dobre.
- Dobre. - Áno.
Dáme si ich tam, odkiaľ sa to nedá ľahko umyť.
Mám si ich dať na tvár?
- Ja... - Viem, že si ich mám dať na tvár.
Terapia vystavením je náročná.
Je to desaťkrát ťažšie,
než trénovať osem kôl po sebe so sparring partnerom.
Idem na to.
Dobre.
- Som trochu... - Áno.
Odhodlám sa.
Dôležitou časťou terapie vystavovaním je spolupráca.
- Dobre. - Ciele liečby
si určuje pacient.
A lekár ho nasleduje.
- Aby sa toho nedalo ľahko zbaviť. - Áno.
Pacienti robia náročné veci,
ktoré im spôsobujú emocionálnu tieseň.
- Čoho sa ešte dotkneš? - Asi... tých odpadkov.
- Zdvihnite to. - Dobre.
- Toto. - Fajn.
- Mali donuty. - Áno.
Chcem, aby sa naučili, že tá tieseň im neublíži.
Dobre, Ginny. Dýchaj.
Je v poriadku necítiť sa v poriadku.
Dobre.
Má okolo seba podporu.
Áno. Bez nich by nefungovala.
Máš priateľov, lebo si dobrá priateľka.
Si najvernejšia priateľka. Si k priateľom veľmi lojálna.
Ďakujem.
Lebo si bola úprimná.
- Áno. - Už som to hovorila.
Jednoducho im povedala: „Ide o toto.
Asi to je divné, ale mám OCD. Tak to je.“
A oni na to: „Dobre.“
Mikaele trvalo spracovať to najdlhšie.
- Ona... - Kto?
Úzkosť mi zhoršovala. Mikaela.
- Áno. - Hovorila, nech prestanem.
Ale mne to nepomáhalo.
Ale nevedela, ako mi pomôcť.
Stále sa to učí.
- Stále sa učí. - Ako ja.
Pomohla si mi, lebo...
Hovorila som, aby prestala,
ale povedala: „Mami, zhoršuješ to. Musím začať odznova.“
Viem, že ju mám nechať tak.
- Musím ju nechať tak. - Je to ťažké.
Aj keď ma to štve, lebo používa veľa mydla a vody.
Musím ustúpiť.
Ak by som niečo povedala, zhoršilo by sa to.
A potom by som znervóznela aj ja a...
Áno, vlastne musíme...
Neučíte len osobu, ktorá má problém,
ale aj ľudí okolo, ako pomôcť.
Ale mám vás rada.
Cítim sa za všetko vinná.
Nechcem, aby cítila vinu. To ma bolí.
Viem, že nechceš.
- Ja... - Vinu za čo?
Že vám to spôsobujem.
Spôsobujem vám úzkosť pre moju úzkosť.
Sme najšťastnejší ľudia na zemi.
Úplne.
Bolo to s ňou ľahké? Nie.
- Sme najšťastnejší na svete. - Bolo to ťažké? Áno.
Ďakujem.
Jej život je pre OCD
desaťkrát náročnejší.
Ale má cieľ.
A vyhrá zlatú medailu.
Dobrá ľavačka.
Nikdy sa pre svoje problémy nehanbite.
Všetci s niečím bojujeme.
Nikto nie je dokonalý. Okrem mňa.
Žartujem.
Preklad titulkov: Zuzana Šplhová