Når folk forteller om psykiske problemer,
er noe av det jeg kan kjenne meg igjen i, og jeg tror at mange opplever,
er at de først innser at noe er galt, og så at de trenger hjelp.
Og det er ikke noe galt med deg, det handler om hva du har opplevd.
Og jeg syns dette er viktig å understreke,
for dette er ikke noe å skamme seg over.
Og jeg kan bruke alt jeg har av egen erfaring
som kan være til hjelp for andre
som har hatt har lignende problemer, lignende traumer.
Livet mitt blir bedre når jeg føler at jeg kan hjelpe andre,
og jeg har brukt hele min karriere, hele mitt liv på å gjøre det.
Det som førte meg frem til dette dype ønsket om å gjøre noe,
er det jeg har opplevd med jentene mine.
Det var de første jentene jeg tok med fra skolen min i Sør-Afrika for å studere her.
Den første jenta som gikk første året på et topp-universitet,
følte seg veldig alene og isolert.
Jeg trodde jeg kunne løse det med prat,
og bruke tid på det. Og så ringte de og sa at hun hadde prøvd å ta livet av seg.
Og så var det en jente til, så en jente til og enda en...
Og jeg bare: "Hva er det som skjer?"
Og, Harry, jeg har tilbrakt for mange netter på psykiatrisk avdeling.
Og det var da jeg begynte å forstå.
Det er noe vi ikke gjør, det er noe jeg har oversett...
Først forsto jeg ikke... "Hva mener du med at du er deprimert?"
Du vet.
Jeg har jo lagd så mange programmer om depresjon...
Hvor lenge har du vært deprimert?
-Siden juli. -Jeg har hatt angst hele livet.
Jeg hører en stemme. Hva er dette?
Jeg ble utsatt for seksuelle overgrep da jeg var fem.
Jeg ville bruke stemmen min til å lære folk om psykiske lidelser.
-Jeg har bipolar depresjon. -Jeg mistet familien pga. alkoholisme.
Jeg føler ikke at jeg takler livet.
Her gråter vi hver dag.
Men først forsto jeg ikke hvor alvorlig dette var.
Den berømte dagen da alle fikk en bil,
var det viktigste for meg ikke bare å dele ut biler,
men å gi dem til mennesker som trengte dem.
Åpne eskene. Én, to, tre!
Du får en bil! Og du!
Du får en bil! Alle får en bil!
For de som var der, betydde en bil at de kunne holde på jobben sin,
eller en bil gjorde at de kunne hente ungene på skolen.
Å ha bil var et grunnleggende behov.
Og Alex var et av disse menneskene.
Alex var hjemløs.
Og til tross for alt livet hadde gitt henne av utfordringer,
til tross for familieproblemer, ble jeg aller mest imponert over
at hun hadde klart å fullføre skolegangen.
OPRAH OG ALEX
Det føltes som en drøm, som Askepott i eventyret.
Jeg kom rett fra å ha bodd på gaten til alt dette.
Jeg vokste opp med en pappa i fengsel.
Han slo mamma, og det var bestandig kaos hjemme.
Krangling og vold.
Jeg er så stolt av deg.
Du har vært gjennom et helvete.
Og jeg mener at du bare trenger noen som tror på deg. Og det gjør jeg.
Det gjør jeg.
Jeg tror på deg.
Jeg så meg selv i Alex.
Oppveksten jeg hadde hos bestemoren min.
Jeg fikk ris da jeg var fire og fem og seks år gammel.
Så jeg har alltid ment at man kan lykkes
hvis man bare har ett menneske
som sier: "Jeg ser deg, jeg ser deg virkelig, jeg forstår deg."
Jeg hadde læreren min.
Mrs. Duncan.
Hun var min trøst. Hun viste meg at jeg hadde verdi.
Jeg vil gi andre det Mrs. Duncan ga meg.
Takk, Gud.
Det jeg så i Alex, var at hun trengte oppmuntring,
noen som hadde tro på henne og kunne gi henne stipend til college.
Jeg måtte vise henne at det var riktig av henne å tro på meg.
Dessverre begynte jeg på college med læringsnivået til en 12-åring.
Jeg strøk i første semester. F, F, F, F, F.
Allerede tidlig i studiene fikk hun problemer.
Jeg anbefalte en psykolog.
Og hun sa: "Dette er feil for meg." Så da fant jeg en annen psykolog.
Etter college, opp gjennom årene,
har jeg prøvd å være en støttende venn og mentor.
Men det var alltid noe galt.
"Det gikk ikke. Jeg skal søke på en jobb." Og så går ikke det heller.
Og det jeg trodde var en jobb som passet henne,
som føltes som hun var i mål,
var der jeg først traff henne, på Covenant House. Da hadde jeg håp.
Dette er Covenant House, et hospits for unge hjemløse mellom 18 og 21.
Jeg bodde her i 11 måneder da jeg kom til Hollywood.
-Buenas. -Buenas tardes. Cómo está?
De unge på Covenant House fortalte sine historier,
og det trigget meg veldig.
Jobben på Covenant House holdt i et halvt år.
Og så merket jeg at hun slet på en måte jeg ikke hadde sett før.
Jeg trenger hjelp.
Jeg føler at jeg må hjelpe meg selv.
For ingen har noen løsninger.
Ingen vet noe.
Det var ofte jeg sa til meg selv: "Hva i all verden er dette for noe?"
Og det var da jeg innså at
her står jeg overfor noe jeg virkelig ikke forstår.
Det skremte meg.
Jeg kan sitte og tenke at jeg vil ta livet av meg.
Men hvorfor? Jeg vil jo ikke dø.
Jeg vil ikke... Jeg elsker livet mitt.
Ikke fortiden min, men jeg elsker livet mitt nå.
Det gjør meg så sint at fortiden min fremdeles er en del av den jeg er i dag.
Jeg har ikke noe valg.
Hun forteller at hun har dunket hodet mot en betongvegg.
Jeg hadde ikke forutsetningene for å takle
alt det denne unge kvinnen hadde i bagasjen.
Så jeg fant en plass til henne på behandlingssenteret The Meadows.
Jeg har alle dagbøkene mine. Noen av dem er fra i niende klasse.
Jeg skrev: "Pappa er alltid i fengsel på bursdagen min
fordi han slår mamma så ofte."
"Hele livet mitt er bare rot."
"Jeg tenker på døden, det skremmer meg. Jeg skremmer meg selv."
Det er helt vanvittig
at de psykiske problemene mine går helt tilbake til jeg var 13-14.
OK. Alex.
Du skal presentere ditt første steg.
Å, fy. Jeg er nervøs.
-Dette klarer du. -Ja.
Ja vel.
Del én.
"Faren min mishandlet moren min, og han var også alkoholiker.
Moren min var voldelig mot meg og plaget meg da jeg var liten.
Hun mishandlet meg fysisk, følelsesmessig og verbalt.
Jeg kunne ikke gråte, fikk ikke lov til å gråte.
Jeg hater at jeg har måttet leve med PTSD uten å vite hva jeg kunne gjøre.
Det føltes som en tapt kamp.
Som jeg sto alene og fortapt på slagmarken
og bare ventet på å dø, men det var aldri noe som tok livet av meg."
Jeg husker første gangen hun fortalte at hun hadde PTSD.
Jeg tror ikke jeg reagerte i det hele tatt for jeg tenkte at det er noe soldater får.
Jeg tenkte ikke engang at det var noe man kunne ha.
Posttraumatisk stresslidelse ble opprinnelig brukt
på personer som er krigsveteraner.
Og noe av det vi har lært gjennom 30 års forskning på traumer,
er at når man ser og hører noe samtidig, kopler hjernen dem sammen.
SENIORFORSKER
Den skaper en fysisk kopling, et minne.
Men den nedre delen av hjernen har ingen tidsforståelse.
Så personer som opplever traumer i ung alder,
har masse små landminer i nedre del av hjernen.
Og bestemte triggere, alt som minner om hendelsen,
gir angst og gjør dem overveldet.
Og de er vanskelige å unngå.
Noe av problemet i behandlingen er at man ikke har noen enkel, lineær utvikling.
Enten det er PTSD, depresjon, angstlidelse eller schizofreni,
så er det liksom to skritt frem og ett tilbake,
ett skritt frem og to tilbake.
Og dette gjør det vanskelig for familie og venner som prøver å hjelpe.
De siste fire månedene har vært intense.
Jeg skal avslutte oppholdet på The Meadows.
Og det er en stor verden der ute.
Jeg skal ta av støttehjulene, men jeg vet jeg kan sykle.
Hvis du skjønner?
Hei, Alex.
-Hei. -Å, se på flettene dine.
-Jeg liker flettene dine. -Gjør du?
-Ja, de er kjempefine. -Takk.
Så hva er planen nå? Hva skjer? Når blir du sluppet ut?
Så jeg har på en måte en uke igjen.
OK. Og hvordan skal du ta vare på deg selv? Hva er planen der?
-Jeg vil finne meg en ny jobb. -Og hva slags jobb er det?
Det er et godt spørsmål.
Det er det jeg må finne ut.
-Jeg må ut og søke jobber, ikke sant? -Det er helt grunnleggende.
Ja. Jeg vet det.
Og når du skal ut av behandlingssenteret, hvor skal du bo?
Du har noen dager på deg. Du reiser derfra, og hvor drar du da?
Jeg vet ikke.
Du er nødt til å finne ut hvordan du skal ta vare på deg selv.
Tror du ikke jeg har tatt vare på meg selv hele livet? Jeg vet jo det.
Jeg må lære å ta vare på meg selv nå etter behandlingen. Jeg skjønner det.
Før jeg ble deprimert hadde jeg jobb.
Jeg har jo tatt vare på meg selv. Jeg kan ta vare på meg selv.
Men nå må jeg begynne helt på nytt.
Jeg snakker ikke om fortiden.
-Men her og nå. -Jeg vet det.
Men jeg klarte det da, så jeg klarer det nå også.
-Jeg... Det tar bare litt tid. -Ja, det vet jeg.
-Ja. -Det vet jeg. Jeg vet at du klarer det.
Og det skal jeg.
Jeg skal det.
Ja vel. Pass godt på deg selv.
-Du også. Ha det. -Ha det.
Det er så vanskelig, for iblant føler jeg at hun ikke forstår.
Jeg vil ikke at hun skal være skuffet over meg.
Det fins ingen kur mot PTSD,
så jeg ønsker meg litt mer forståelse for situasjonen min.
Nå har jeg kjent Alex i 16 år.
Hun er en så sjenerøs sjel.
Har et så stort og kjærlig hjerte, ønsker å gjøre det bra.
Målet mitt er å hjelpe henne slik at hun kan stå på egne bein.
Men jeg har gjort mine feil.
Jeg forstår at forventningene mine var urimelige.
Jeg tok ikke hensyn til hennes psykiske problemer.
Min reise med Alex har gjort at jeg ser på psykisk helse
på en helt annen måte enn jeg gjorde før.
"DET ENESTE DU TRENGER", SA WINFREY TIL MOLINA, "ER NOEN SOM TROR PÅ DEG."
Det er ikke første gang vi har hatt en sånn samtale.
Jeg vet at hun gjør det av kjærlighet. Vi lærer begge to.
Hun har aldri kjent noen som har PTSD og sliter med mareritt.
Det er ikke bare noe som
løser seg på noen måneder. Det er en livslang reise.
Gjennombrudd handler ikke om terapi.
Det handler ikke om riktig medisin.
Eller riktig diagnose. Det handler aldri om det.
Det handler alltid om mellommenneskelige forhold.
Det var noen, det var en lærer,
en trener, noen i familien.
Det handler om å føle at du hører til, at du har et bånd til noe.
Du kan ikke få den. De er mine, pappa.
Mine soldater er best. Du kan få alle disse.
Du får dem, og så tar jeg disse.
Jeg hadde en fin barndom.
Jeg var skilsmissebarn.
Jeg hadde to kjernefamilier.
Men det var mye glede i livet mitt fra jeg var helt liten.
Og når det handlet om faren min
som forelder, så var han som en god venn.
Ta vel imot Robin Williams.
Dette er sønnen min.
-Hva heter han? -Zachary.
Zachary, dette er Mr. McPherson.
-Hvor gammel er han? -Fire.
OK. Faren din er en flott fyr.
Det er til sønnen min. Kan du ta et bilde?
Han var mye borte,
men når jeg fikk sjansen til å være sammen med ham...
Cobra er lederen.
...koste vi oss med felles interesser: dataspill, videospill,
science fiction og soldatfigurer han samlet på.
Jeg var bare... Jeg var helt med.
Jeg syntes det var så kult, det faren min likte.
-Hei. -Vi må få dem til sykehuset.
Må få Koala Bill til sykehus.
Å, ja. Koala Bill var så forsiktig.
Han er såret.
Jeg følte meg elsket.
Men pappa hadde psykiske problemer
store deler av livet.
Mye angst, depresjon og rusproblemer.
Det handler om generasjoner.
Jeg har hatt psykiske problemer hele livet.
Jeg har slitt med tvangslidelse,
måttet gjøre visse ting et fast antall ganger før jeg la meg.
Jeg ble helt opphengt i ting.
Jeg sov ikke så mye da jeg var liten. Jeg slet med søvnproblemer.
Jeg hadde masse energi og en hjerne som løp løpsk, og det har jeg nok arvet.
Det er helt utrolig. Og jeg prøver å være snill mot ham.
Jeg sa: "Vi drar til Disneyland. Gøy med Mikke Mus for en treåring. Ja!
Mikke Mus er topp for en treåring.
For en treåring er Mikke Mus en rotte på 180 cm.
Mikke bare: "Hei, kompis!"
God morgen, Zachary.
Hva?
Da jeg ble tenåring,
fant jeg ut at alkohol og narkotika hjalp meg til å roe tankene.
Det ble helt vanlig for meg å bruke alkohol, narkotika og sånne ting
for å håndtere tankene som spant.
Jeg begynte å forstå at jeg hadde trekk som lignet hans.
Angst, perioder med depresjon, OCD.
Jeg dopet meg og drakk som ham.
Hvis jeg ikke selvmedisinerte, føltes alt bare helt overveldende.
Blander du inn alkohol, begynner alle tankene å handle om bare én ting.
Det er liksom: "Nå drikker jeg." Og så roer tankene seg ned.
Jeg tenker at jeg må roe meg ned. Og hjertet mitt bare: "Din idiot."
Folk tror sikkert
at du eksperimenterer med kjemiske stoffer i kroppen.
-Medisiner? -Ja.
Nei. Ikke jeg.
Og det ble en del av identiteten min:
"Hvis jeg gjør dette, kommer jeg meg gjennom dagen."
Og det rare var at jeg brukte kokain og lignende for å roe meg ned.
Jeg snakket med pappa, og han var også sånn.
Nå tirrer vi opp kameramannen. "Nei."
Han brukte stimulerende stoffer for å konsentrere seg og slappe av.
"Sitter leppestiften riktig?"
Jeg tror at vi for alvor fikk en dypere forståelse for hverandre,
da han bestemte seg for å slutte å drikke.
Og det var omtrent da jeg først forsto at jeg hadde et problem.
Så vi fant hverandre i det.
Jeg ville bli bedre kjent med ham,
for jeg forsto egentlig ikke hva han hadde slitt med.
Og da han fikk diagnosen Parkinsons...
...ble jeg bekymret.
Men jeg var forvirret.
Han følte at evnen til å gjøre det han elsket,
underholde og opptre, ble tatt fra ham.
Jeg så en enorm frustrasjon hos pappa.
Han drev sakte bort.
Jeg drakk fremdeles den gangen.
Jeg følte meg overveldet og fortvilet
fordi jeg ikke visste hvordan jeg skulle hjelpe pappa.
Jeg snakket med ham stort sett hver dag
hele den siste delen av livet hans.
Skuespiller Robin Williams er død, 63 år gammel
etter det man tror er selvmord.
På Vestkysten er Robin Williams død. Han ble 63 år gammel.
Jeg har tenkt på Robin Williams.
Dette er virkelig rystende og forferdelig.
ROBIN WILLIAMS DØD, 63 ÅR GAMMEL
Jeg var i sjokk.
Hans død fikk oppmerksomhet verden rundt.
Jeg sørget i offentlighet. Jeg visste ikke hvordan jeg skulle sørge privat.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle være i ro alene
og gå igjennom alt dette.
Men hva skjedde med kulen?
Den gikk gjennom vesten og såret ham.
-Så han døde ikke? -Nei.
Så Tom Cat og Aardvark Al kjører ham til sykehuset.
Det var ting jeg ville fortelle ham.
Og ting jeg ville diskutere med ham,
og jeg fikk sjansen til å gjøre det,
men ikke så mye som jeg hadde ønsket.
Og jeg mistet styringen over livet mitt.
Jeg var sint og lei meg
og ville ikke føle noe som helst.
Og...
Så da...
Det ble bare kaos.
Jeg drakk altfor mye.
Ødela forholdet til familien.
Jeg ble psykotisk.
Det var vanskelig for meg å ha...
...bare et helt vanlig forhold til folk,
bare snakke vanlig med folk,
for jeg følte meg så nedbrutt og isolert.
Mange som har problemer med å takle sorgen sin,
er svært utsatt for problemer med rusavhengighet.
Rusavhengighet er et stort problem i Amerika.
HELSEDIREKTØR
Men det er en biologisk svakhet, ikke en moralsk fallitt.
Så vi snakker ikke lenger om rusmisbruk, vi snakker om rusbruk.
Det er svært viktig.
Du har en biologisk svakhet, og den påvirkes av atferden din.
Slik sett er det akkurat som diabetes
eller andre sykdommer vi ikke vurderer i forhold til moral.
Alle er forskjellige.
Det jeg har lært å forstå, er hvor unik reisen er for hver enkelt.
Jeg trengte hjelp.
Og jeg fikk diagnosen posttraumatisk stresslidelse.
Og det ble en vekker.
Jeg måtte gjøre endringer i livet.
Og jeg måtte slutte med selvmedisineringen
og gå igjennom alt på den måten jeg trengte, og bare føle
selv om det gjorde vondt.
Jeg måtte finne en måte å dele opplevelsene mine på
og være sårbar og gi noe tilbake.
Dermed engasjerte jeg meg i psykisk helse.
Robin Williams' eldste sønn Zak
er en del av en gruppe som kaller seg Inseparable og jobber for å gi flere
et rimelig og godt psykisk helsetilbud.
DEPRESJON ØKER BLANT ALLE AMERIKANERE
Velkommen, Zak Williams. Takk for at du ville komme.
Vi må slutte å se på det som en svakhet og heller se på det som en styrke.
Jeg er helt sikker på at jeg må fortsette
å engasjere meg for å føle at jeg gjør noe meningsfullt.
Sikkert fordi jeg ikke klarer å sitte stille.
Jeg visste at Zak var klar til å bli far.
Jeg ble imponert over den egenutviklingen Zak forpliktet seg til.
Jeg så etter en kjæreste som ville at vi skulle utvikle oss sammen,
at vi skulle forandre oss og bli bedre.
ZAKS KONE
Og det fant jeg i Zak.
Olivia hjalp meg til å heles og fikk meg til åpne meg.
Jeg vil være rusfri.
Og jeg behandler de underliggende symptomene
som fikk meg til å ruse meg.
Og det er en reise.
Bare i ettertid kan du se dette og forstå: "Dette handler om generasjoner."
Jeg elsker å være far. Det er det beste jeg har opplevd.
Tror jeg at det er mulig å bryte generasjonenes runddans?
Ja, jeg tror vi har svært gode sjanser.
Å være der for sønnen min med klart blikk og fokus.
Å stille opp for ham.
Sønnen min kan se på meg med et eget blikk
som: "Nå, hva blir det til?"
Du, Zak, det er...
Jeg vet ikke.
Men på veien kan det jo hende du tar hånden min, tøyser litt og har det moro.
-Hei, hvordan kommer du deg til operaen? -Med penger.
Ja. Kom nå, kompis.
-Du er vel ikke redd? -Nei. Faen, heller.
Alle har sin egen smerte.
Du kan tenke at du er vellykket og lykkelig.
Men det betyr jo ikke at alt i livet er på stell.
Var det ett definert øyeblikk
eller en rekke opplevelser eller møter, hendelser
som fikk deg til å forstå: "Jeg trenger hjelp.
Kanskje jeg drikker for mye eller gjør for mye av dette"?
Var det en hendelse?
Nei. Det var bare at noen som står meg nær,
påpekte at: "Dette er ikke normal oppførsel.
Kanskje du burde se litt nærmere på dette og få litt hjelp."
-Og jeg bare: "Jeg trenger ikke hjelp." -Selvfølgelig ikke.
Nå vet jeg jo at det handlet om timing.
Mot slutten av 20-årene ble tilværelsen veldig hektisk.
-Ja. -Jeg ble helt utslitt.
Jeg var mye på reise.
For familien var jeg den som, liksom: "Vi trenger en som kan reise dit.
Til Nepal. Harry, du kan dra."
Jeg var alltid den som var villig til å gjøre ting.
Men alle ja og ja selvfølgelig, ja og ja gjorde meg til slutt utbrent.
Og det var som om noen tok av lokket.
Alle følelser jeg hadde undertrykt i så mange år, kom opp til overflaten.
Og jeg var hos fastleger, spesialister og psykologer.
Og alternative behandlere. Jeg var hos alt som var.
Men det var da jeg møtte Meghan.
-Jaså? -Jeg forsto at hvis jeg ikke gikk i terapi
og fikk orden på meg selv, så kom jeg til å miste denne kvinnen
som jeg ville dele resten av livet med.
Det var mye å lære da vi ble sammen.
Hun var rystet over å se innsiden
av den institusjonen den engelske kongefamilien er.
Da hun sa: "Jeg syns du skal gå og få hjelp",
var det en reaksjon etter en krangel.
Og i denne krangelen
hadde jeg helt ubevisst blitt 12 år gamle Harry igjen.
Så snart jeg begynte i terapi, sikkert i min andre time,
så psykologen på meg og sa: "Det høres ut som du blir Harry 12 år."
Jeg følte meg litt skamfull og defensiv:
"Hvordan våger du? Sier du at jeg er et barn?"
Og hun sier: "Nei, jeg sier ikke det. Jeg uttrykker sympati og empati for deg
og det du opplevde som barn.
Du har aldri bearbeidet det, du fikk ikke snakke om det,
og nå gjør det seg gjeldende på ulike måter som projisering."
Det var begynnelsen på en læringsreise for meg.
Jeg innså at jeg hadde levd i en boble
i denne familien, denne institusjonen.
Og jeg satt nesten fanget i en tankeprosess eller tankesett.
Det var bare åtte dager etter at vi gikk ut med forholdet vårt,
og de sa at Harrys kjæreste var "straight outta Compton".
Og at hennes eksotiske DNA kom til å gjøre det kongelige blodet tykkere.
'MEGHANS ARV SVERTER KONGEFAMILIEN'
Vi ble forfulgt, fotografert, jaget, trakassert.
Lyden av kameraer og blitslys får blodet mitt til å koke.
Jeg husker det som skjedde moren min og det jeg opplevde som liten.
Det holder.
Men det ble noe helt annet
da det ikke bare var tradisjonell presse, men også sosiale medier.
JEG HATER MEGHAN MARKLE!!!
Jeg følte meg helt hjelpeløs.
#MEGHANMARKLELYVER
Jeg trodde familien min ville hjelpe.
Men hver eneste forespørsel, advarsel eller hva man vil kalle det,
ble møtt med taushet eller bare overhørt.
I fire år prøvde vi å få det til å fungere.
Vi gjorde absolutt alt vi kunne
for å bli der og fortsette i rollen og jobbe videre.
Men det var tøft for Meghan.
Folk har sett bildene av oss når vi holder hverandre hardt i hånden
på vei til en veldedighetskonsert i Royal Albert Hall.
Da var hun seks måneder på vei.
Det folk kanskje ikke helt forstår, er at tidligere den kvelden
hadde Meghan fortalt meg om selvmordstankene
og hvordan hun hadde planlagt å ta livet av seg.
Det mest skremmende for henne var at hun tenkte helt klart.
Hun hadde ikke mistet kontrollen. Hun var ikke gal.
Hun drev ikke med selvmedisinering med piller eller alkohol.
Hun var helt edru. Hun var helt klar.
Men i nattens stillhet vekket disse tankene henne.
Det som hindret henne i å gjennomføre det, var hvor fryktelig det ville bli for meg.
Etter alt som hadde skjedd med mamma,
å måtte oppleve å miste enda en kvinne jeg elsket.
Og så hadde hun barnet vårt i magen.
Jeg skammer meg litt over måten jeg taklet det på.
Og på grunn av systemet vi var en del av, og ansvaret og pliktene vi hadde,
klemte vi hverandre bare raskt, og så måtte vi skifte
og ta plass i en konvoi med politieskorte og kjøre til Royal Albert Hall.
Og så komme ut til en mur av kameraer og late som om alt var bra.
Vi kunne ikke bare si: "Vet du hva? I kveld kommer vi ikke."
Forestill deg hva slags oppslag det skaper.
Min kone og jeg satt i setene der og holdt hverandre i hånden,
og når lysene slås av, begynner Meghan å gråte.
Jeg syns synd på henne, men er også sint på meg selv
fordi vi er fanget i denne situasjonen.
Jeg skammet meg over at det hadde blitt så ille og turte ikke be familien om hjelp.
For skal jeg være helt ærlig, og her kjenner nok mange på min alder seg igjen,
så vet jeg at familien min aldri vil gi meg det jeg trenger.
Så fikk jeg en sønn.
Og jeg vil mye heller fokusere på ham helhjertet
heller enn å stadig lure på om min kone vil ende opp som min mor,
slik at jeg blir alene med ham.
Det var en av de viktigste grunnene til at vi flyttet.
Vi følte oss fanget og kontrollert av frykt,
både av media og av selve systemet
som aldri oppmuntret til å prate om slike traumatiske opplevelser.
Men nå skal ingen noen gang få skremme meg til å tie.
Andre året på high school følte jeg meg helt fortapt.
Jeg har en følelse i meg, og jeg vet ikke helt hva det er,
men jeg vet kanskje hva det er, men skjer dette egentlig,
og hvordan skal jeg snakke med de rundt meg om det?
Da jeg forsto: "OK, kanskje jeg er deprimert",
var det første året på college.
Jeg gledet meg til å spille tennis i divisjon III,
men jeg tror jeg ikke helt skjønte hvordan college skulle bli.
Å flytte hjemmefra for første gang var en stor overgang.
Jeg slepte meg gjennom campus
og orket nesten ikke å gå ut av rommet mitt.
Å begynne på college forandret måten jeg håndterte depresjonen på,
for man er alltid sammen med andre,
så jeg måtte dele opp tilværelsen.
Det passer ikke å få et sammenbrudd nå.
Gjør det mellom kl. 12 og kl. 13, og så går du på forelesning
Og kl. 20 kan du kanskje bryte sammen igjen hvis romkameraten ikke er der.
Det er bare rot i hodet, og jeg kan ikke konsentrere meg.
Jeg husker ikke når jeg følte meg lykkelig sist.
Det gjør så vondt, og det tar ikke slutt.
Noen ganger lurer jeg på om jeg forsterker mine egne problemer.
Er jeg ikke tøff nok? Jeg vet ikke.
Tre fjerdedeler av psykiske lidelser dukker opp før vi fyller 25.
I den alderen prøver vi å finne ut hvem vi er.
Å få nok en utfordring da,
en lidelse du må finne rom til i identiteten,
er en av de største utfordringene vi kan få.
"Er dette den jeg er? Er dette en del av den jeg er?
Kan jeg lære å leve med dette? Kan det dukke opp igjen?"
Og det er stor variasjon mellom studiestedene.
Man har ikke noe samkjørt system for psykisk helse.
Det kan være vanskelig å få profesjonell hjelp.
Da jeg trengte hjelp, søkte jeg om å få tilpasset studiet.
Det var frustrerende fordi det føltes som
jeg liksom måtte bevise at jeg var deprimert.
Og det vet jeg ikke hvordan man gjør.
Det var mange prøver, og mye press fra tennisen.
Så da jeg kom tilbake etter den nasjonale college-turneringen,
tror jeg at jeg fikk et slags sammenbrudd.
Så da reiste jeg hjem.
Foreldrene mine er innvandrere fra Taiwan.
Vi er oppdradd med
at hvis du klarer å løse dine egne problemer, gjør det deg sterkere.
Psykisk helse var det aldri noen som snakket om.
Som asiatisk-amerikaner
måtte jeg selv ta opp temaet.
Og da var det liksom ikke:
"Det er ting du tenker på, og det er helt greit."
"Sånn har jeg også hatt det" eller "La oss prate om det".
Det skapte egentlig litt panikk.
Mer panikk enn jeg hadde ønsket.
Jeg klarte ikke å ta det innover meg
at datteren min var deprimert.
Jeg var redd for at hvis jeg innrømte at hun var syk...
CRYSTALS MOR
...kom hun til å være syk for alltid.
Det var derfor jeg ventet med å ta henne med til legen.
Jeg var redd det skulle bli et langvarig problem.
Søsteren hennes sa at hun måtte til legen. Det var da vi til slutt innså problemet.
Mamma og jeg har hatt samme samtale om og om igjen.
Så det er vanskelig å komme videre i forholdet vårt,
når vi alltid bare snakker om at det er lov for mamma
å uttrykke sin bekymring ved å gråte og sånt.
Men har du forklart henne at når hun gjør det...
CRYSTALS SØSTER
...føler du at du må trøste henne,
når du egentlig vil at hun skal forstå og trøste deg?
-Har du sagt det til henne? -Ja, det har jeg. Et par ganger.
-Og hva sa hun da? -"Å, unnskyld."
Og så bare... Jeg vet ikke, det er bare ikke...
Mamma og jeg prater om dette. Hun skal jo være mor, ikke sant?
Hun skal støtte oss,
så hvis hun viser svakhet, tenker hun: "Å, nei. Nå rister det i grunnvollene."
"Hvordan kan ungene mine
støtte seg til meg, hvis jeg ikke kan være sterk for dem?"
Og i asiatisk kultur innebærer det å være sterk at du ikke viser følelser.
Jeg følte det som om jeg prøvde å lose mamma gjennom noe
når jeg trengte hjelp.
Jeg må lære hvordan jeg skal takle det.
Særlig siden jeg ikke vet hvordan jeg skal prate med deg.
Eller når du ikke vil prate.
Eller når du sier at alt er bra, men det ikke føles sånn.
Vi klemmer hverandre og gråter. Og så...
Men problemet er der fremdeles.
Men jeg tror...
Når du snakker med henne, vil du bare løse problemet.
Du vil være sikker på at hun har det bra. Men det blir feil.
Når hun vil prate med oss, vil hun bare lette på trykket.
Bare få det ut, dele følelsene sine med oss.
Du skjønner. Og da må vi bare være der:
"OK, vi støtter deg. Hva trenger du?"
-Det er ikke noe du kan gjøre. -Ja.
Bortsett fra det.
Det er alt du skal gjøre.
-OK. -Bare vær der. Du er ikke psykologen min.
Jeg prøver ikke å finne ut av ting når vi to prater.
Du får meg til å huske at jeg slet med lignende ting.
Syns du vi er like?
Jeg vet ikke.
Du har aldri fortalt historien din.
Men kanskje. Vi er jo litt like iblant.
Folk rundt meg sa alltid at jeg tenkte for mye.
"Du tenker for mye."
"Du tar alt innover deg."
Men likevel føler du deg tom inni deg.
Det er...
Jeg hadde mye stress i livet, særlig som innvandrer.
Jeg satt i bilen og bare gråt.
Det var ikke at jeg var lei meg for noe. Jeg følte meg bare hjelpeløs.
Men jeg sa aldri noe om det til barna.
Jeg føler at det er så urettferdig mot henne.
Det var jeg som tok dem med hit.
Jeg burde hatt alt i orden til dem. Jeg burde gitt henne et godt liv.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal si det.
Bare la meg... Vent litt.
Jeg føler bare at jeg ikke kan hjelpe til som mor.
Jeg prøver, men jeg klarer det ikke å hjelpe henne.
Jeg har dårlig samvittighet.
Jeg vil ikke at du skal tro at jeg ikke er glad i deg.
Men jeg var ikke oppmerksom nok på problemene du hadde.
Det kan hende vi ikke gjør fremskritt etter hver eneste samtale.
Skjønner du hva jeg mener?
Men vi prøver alltid, jeg tror at fordi vi prøver
så lærer vi nye ting.
Forstår du?
Jeg ser at hun er mye sterkere enn meg.
Crystal har oppmuntret meg til å begynne i terapi.
Etter at jeg flyttet hjem har vi pratet mye.
Vi har kommet hverandre nærmere av å prøve å finne ut av dette sammen.
Jeg har venner, jeg har psykologen min og hunden min.
Når vi prater om depresjonen, blir den lettere å håndtere.
Jeg skal ha et semester fri.
Og jeg jobber med flere ting i terapien.
Det fins ingen riktig måte å bearbeide ting på.
Det blir en del av historien din.
Bra. Jab, jab. Sånn, ja. Kom igjen.
Sånn, ja. Bra. Jobb, jobb.
Jeg har trent i snart ti år for å komme til OL.
Jobb.
Alle forventer at jeg skal ta gull.
Kom igjen. Nærmere. Sånn, ja. Tid.
Bra.
Men jeg sliter med OCD-en min.
I begynnelsen syntes jeg ikke jeg trengte hjelp.
Så fikk jeg et veldig alvorlig nervøst sammenbrudd
og forsto at jeg trengte profesjonell hjelp.
Jeg hadde havnet i en ond sirkel med...
Vaske ansiktet, vaske hendene, gå ut med søppelet. Bam, bam, uten stans.
Følelsen av å bli ren er den samme.
Jeg klarte ikke å slutte og ble frustrert og slo i vasken eller i veggen.
Jeg travet frem og tilbake. Musklene strammet seg.
Og jeg... puster så voldsomt.
På tre døgn sov jeg kanskje to timer. Du innbiller deg ting, tenker ikke klart.
Jeg kunne tenke: "Det ville vært lettere å slippe å leve sånn.
Og hva skal jeg gjøre? Bare bli borte."
Senere den kvelden falt jeg liksom sammen på gulvet og fant telefonen.
Og ringte treneren min.
Jeg åpnet døren og så rengjøringsmidler over alt.
Hun satt på soveromsgulvet og skalv.
LANDSLAGETS ASSISTENTTRENER
Og jeg bare: "Hva skjer her? Gi deg, Gin. Slutt å tulle."
Og hun bare: "Nei, dette er alvor. Jeg orker ikke mer. Jeg vil ikke mer.
Jeg tror dette er slutten."
Og jeg bare: "Ginny, det høres ut som du snakker om å ta livet av deg."
Jeg måtte holde rundt henne.
Jeg bare: "Ginny, kom her.
Dette skal vi ikke gjøre, kompis. Du skal ikke ta livet av deg."
Jeg sa det til henne: "Du dør ikke. Hvis du prøver å skade deg, stopper jeg deg."
Hvordan visste du hva du skulle gjøre?
Handlet du bare på instinkt, eller var du...
Hun prøver å få meg til å gråte, Russ. Men den går jeg ikke på.
Den kvelden var rørende for meg
for det fikk meg til å tenke på døden.
Jeg kjenner mange som har tatt livet av seg...
-På grunn av det jeg sa? -Ja.
Jeg husker jeg sa: "Jeg vil ikke leve sånn mer."
Og jeg bare: "Nei." Jeg har venner som har dødd sånn.
Det er venner av folk jeg kjenner som har tatt livet av seg.
Og jeg bare: "Å, nei. Dette er alvor."
Jeg kunne ikke ringe noen, jeg måtte bare dra dit.
Det var det viktigste, å komme meg dit og la deg vite at jeg var der.
"Vi får ha det vondt sammen."
Boksingen var ikke viktig lenger.
Livet ditt må komme først.
Jeg bryr meg ikke om VM eller gullmedaljer.
Vi må få deg hjem så fort som mulig og i terapi.
Og jeg er så glad du kom til meg,
ba meg om hjelp og sa: "Trener Kay, jeg trenger deg."
-For pokker. -Å, ja da.
-Nå begynner vi. -Vi må jobbe.
Noen psykiske lidelser går over.
Noen kommer og går.
Hos andre kan symptomene håndteres, men det fins ingen kur.
Et av de store spørsmålene er: "Hvor godt kan du leve med det?"
Noen klarer seg kjempefint. Og det kan få folk til å blomstre.
Det er helt individuelt.
Alle er forskjellige.
Mange rammes av dette.
Og best resultat får vi ved å kombinere det beste fra medisinens verden
med en plan for friskvern.
Den delen som handler om å bygge et liv, reisen mot bedring.
Hei! Hvordan har du det?
Bra.
-Ja vel. Så... -Bare sett det her.
Vær så god. Skap magi.
-Kan du ikke bare legge det her? -Herregud, jeg vasket før du kom.
-Jeg har nettopp vasket. -OK. Det roer meg bare litt ned.
Jeg kan bare være venn med Ginny hvis jeg kan være ærlig om hva jeg mener.
Sånn er vennskapet vårt.
Jeg kan ikke snakke med noen andre sånn som jeg snakker med Ginny.
GINNYS BESTEVENN OL-BOKSER FOR USA I 2016
Det er derfor vi kan være venner.
Hvis jeg måtte holdt alt inni meg og ikke kunne sagt noe til henne,
ville jeg tenkt: "Dette klarer jeg ikke."
Så handlevognen bekymrer deg,
men ikke alle sprøytemidlene på denne agurken?
Nei, jeg ville vasket den, men ikke med såpe hvis den lå i en pose.
Som bestevenn tåler jeg dette.
Vi kan krangle og rope, og vi blir venner igjen.
Sånn er vennskapet vårt.
Vi er sjelevenner og finner ut av det.
Kunne du kjøpt noen modne avokadoer?
Nei, det var den beste jeg fant.
Fant du ikke et par til?
-Hva mener du? -Hva betyr det?
TIDLIGERE...
Faen. Unnskyld.
Men herregud.
Disse spiser jeg ikke.
Kastet du dem, selv om vi ikke spiser skallet?
-Ikke tenk mer på det. -Vi spiser ikke skallet.
Jeg vet det.
-Finhakket? -Det er et system.
Etter OL blir det annerledes.
Da mister hun den stabiliteten forberedelsene til OL har gitt.
Jeg bekymrer meg for henne.
Det eneste som har blitt litt verre igjen,
er at jeg finner frem papir eller hansker. Det har blitt ganske ille.
Da må hun betale husleie, kjøpe sin egen mat
og betale helseforsikring.
Hun brukte $300 i uken på vaskemidler.
Det er $1200 i måneden.
-Kostnadene kommer til å gå i været. -Ja da. Takk for påminnelsen.
Og du får ikke bo hos meg.
-OK. -Du vet du kan det.
Ja.
Sammenbruddet hennes var viktig, for alle må komme til det punktet
da de forstår: "Jeg klarer ikke dette. Jeg trenger hjelp."
Jeg vet at hun ikke blir kvitt OCD-en over natten,
men vi må ha den på et håndterlig nivå.
GINNYS BARNDOMSHJEM
Hun har slitt med dette siden hun var 12. Sikkert før også.
Da hun var åtte eller ni...
GINNYS FAR
...og måtte dusje i en halv time.
Når du sier til en åtteåring: "Ut av dusjen nå. Gå og legg deg."
Og det klarte hun ikke.
Og jeg var sikkert en elendig far, for jeg skrudde av vannet for å få henne ut.
-Og det hjalp jo ikke. -Nei.
Det skapte flere problemer.
Du ønsker jo ikke noe annet enn et perfekt liv for ungene dine.
Og det er ikke perfekt. Ikke i nærheten, engang.
Dette er Ginnys bad.
GINNYS MOR
Dusjforhenget tar hun ned minst én gang i uken.
Fjerner alle krokene og vil at jeg skal vaske dem i oppvaskmaskinen.
Og her er en av dunkene hun har med vaskemidler.
Og her er en stor en til. To til som er fulle.
Jo bedre hun har blitt som bokser, og jo mer press hun utsettes for
for å holde seg på topp, gjør det utvilsomt verre.
Å pusse tenner kan ta over en halv time, avhengig av hvordan jeg føler meg
og hvor mye angst jeg har.
Hvis det føles feil når jeg tar noe ut av pakningen, betyr det at det er urent.
I likhet med andre psykiske lidelser spiller flere faktorer inn
i utviklingen av en tvangslidelse.
Blant annet biologiske, miljømessige og psykologiske faktorer.
For enkelte med OCD...
GINNYS PSYKOLOG
...handler det om at alt skal føles riktig.
Ginny kan utføre et ritual for å få en følelse hun liker.
Iblant oppnår hun den ønskede følelsen,
og da forsterkes alt, og det er det som holder runddansen i gang.
Faen.
Begge disse tannbørstene føles urene, og jeg har ikke flere.
Så det jeg gjør nå, siden jeg ikke har noe annet jeg skal,
er å dra og kjøpe flere tannbørster.
Vi prøver å bryte runddansen.
Skal vi gå ut og skitne til hendene?
-Ja. -Greit.
Å, du ser så bra ut.
Så hva kan vi gjøre for å skitne til hendene?
Vi kan begynne med søppelet.
Den mest effektive behandlingen er eksponeringsterapi med responsprevensjon.
Du skal nærme deg, ikke unngå det som gir deg følelser av ubehag.
-OK. -Hva er målet ditt her?
Å bli så skitten som mulig.
Hvorfor gjør vi dette?
Så jeg kan venne meg til å føle meg skitten og ikke...
...føle behov for å gå og skrubbe det av med en gang.
-Føler du at det er skittent? -Ja.
OK.
-Hva gjør vi med disse? -OK.
-OK. -Ja.
Målet er at det ikke skal være så lett å vaske av.
Vil du at jeg skal ta det i ansiktet? Jeg vet det er det du vil.
Eksponeringsterapi er så vanskelig.
For meg er det ti ganger verre
enn å gå åtte runder med sparringspartneren min.
Greit, jeg kan gjøre sånn.
OK.
-Jeg er litt... -Ja.
Det kan jeg gå med på.
En svært viktig del av eksponeringsterapien er samarbeid.
-OK. -Målene for behandlingen
er det pasienten som setter.
Og terapeuten følger pasienten.
-Så det ikke er så lett å få av. -Ja.
Pasientene mine gjør veldig vanskelige ting
som er svært krevende følelsesmessig.
-Er det mer du kan ta på? -Det søppelet der, kanskje.
-Bare ta det opp. -OK.
-Denne her. -OK.
-De har spist doughnuts. -Ja.
Jeg vil at de skal lære at disse vonde følelsene ikke skader dem.
Bra, Ginny. Pust.
Det er lov å ikke føle at dette er greit.
Ja vel.
Hun har en god støttegruppe.
Ja, uten dem hadde hun ikke klart seg.
Du har gode venner fordi du er en god venn.
Jeg har aldri sett en mer pålitelig venn.
-Takk, mamma. -Fordi du var ærlig.
-Ja. -Jeg sa det til Russ.
Hun var bare helt ærlig og sa: "Sånn er det.
Det kan hende dere syns det er rart. Men jeg har OCD."
Og de bare: "Ja vel."
Mikaela sleit lenge med å takle det.
-Hvem? -Hun gjorde angsten min verre. Mikaela.
Hun var sånn: "Du må slutte."
Og jeg bare: "Dette hjelper ikke." Hun visste ikke hva hun skulle gjøre.
-Hun lærer fremdeles. -Det visste ikke jeg heller.
Du har hjulpet meg. Jeg kunne si: "Ginny, slutt."
Og da sa hun: "Mamma, nå må jeg begynne på nytt."
Så jeg har lært å bare la henne være.
-Jeg må la henne være i fred. -Det er vanskelig.
Men det gjør meg sprø, for hun bruker så mye såpe og vann.
Jeg må trekke meg unna.
For hvis jeg sier noe, blir alt bare verre.
Og hvis hun blir urolig, blir jeg urolig, så...
Ja, så vi må ikke bare lære opp den som har lidelsen,
men også folk rundt, så de kan hjelpe. Men jeg elsker dere.
Jeg har så dårlig samvittighet for alt sammen.
-Og jeg vil ikke at hun skal føle skyld. -Men det gjør jeg likevel.
-Jeg bare... -Skyld for hva da?
For at dere må slite med dette.
Jeg gir dere angst med angsten min, alt sammen.
Vi er verdens heldigste.
Uten unntak.
-Var hun et enkelt barn? Nei. -Verdens heldigste.
Takk, pappa.
På grunn av OCD-en er livet hennes
ti ganger vanskeligere.
Men hun har et mål.
Og kommer til å vinne gull.
Bra. Bra venstrehånd.
Du skal aldri skamme deg over det du sliter med.
For vi sliter alle med et eller annet.
Ingen er perfekte, bortsett fra meg. Jeg bare tuller.
Tekst: Trine Haugen