Kad domājam par to, kā cilvēki runā par savām garīgajām problēmām,
viena no saprotamajām lietām, ko tik...
ko, manuprāt, piedzīvo ļoti daudzi cilvēki,
ir, pirmkārt, atzīšana - kaut kas nav kārtībā -
un nepieciešamība lūgt palīdzību.
Katrs, protams, ir citāds, bet es no tā esmu iemācījies,
ka svarīgi ir, nevis kas vainas, bet kas noticis.
Un man liekas, ka tā ir ļoti svarīga doma,
jo par to nav jākaunas.
Un patiesībā es varu izmantot jebkuru savas pieredzes daļu,
kas varētu noderēt vai palīdzēt citiem cilvēkiem,
kam ir bijušas... līdzīgas problēmas, līdzīgas traumas.
Mana dzīve uzlabojas, kad domāju par to, ka varu palīdzēt citiem,
un savā ziņā visa mana karjera, mans mūžs, mans nolūks ir bijis ar to saistīts.
Līdz šai dziļajai, patiesajai vēlmei kaut ko darīt mani aizveda
pieredze ar manām meitenēm.
Tā bija pirmā reize, kad savas Dienvidāfrikas skolas meitenes atvedu
uz koledžu šeit.
Pirmā meitene - pirmais kurss Efeju līgas skolā -
jutās ļoti vientuļa un izolēta.
Domāju, ka varu palīdzēt runājoties,
pavadot laiku, bet tad man piezvanīja
un pateica, ka viņa mēģinājusi izdarīt pašnāvību.
Tad bija vēl viena meitene, tad vēl viena,
tad vēl viena un vēl...
Un es domāju: "Kas notiek?"
Un teikšu godīgi, Harij, -
psihiatrijas palātā esmu pavadījusi pārāk daudz nakšu.
Un tad es sāku saprast.
Kaut ko mēs nedarām pareizi, kaut ko es palaižu garām,
kaut ko es...
Sākumā es pat nesapra... "Kā tu to domā - tev ir depresija?"
Tā kā esmu vadījusi daudzus raidījumus par depresiju...
Cik ilgi tev depresija ir šoreiz?
-Kopš pagājušā jūlija. -Trauksme. Tā man ir bijusi visu mūžu.
Es dzirdu balsi. Kas tas ir?
Mani seksuāli izmantoja, kad man bija pieci gadi.
Es gribēju cilvēkiem palīdzēt izprast garīgās slimības.
-Man ir bipolārā depresija. -Esmu zaudējis ģimeni alkoholisma dēļ.
Man ir sajūta, ka es netieku galā ar dzīvi.
Nebaidies! Mēs te raudam ik dienu.
Bet sākumā es nesapratu, cik tas ir nopietni.
Tajā slavenajā dienā, kad mēs izdalījām mašīnas,
man bija svarīgi ne vien izdalīt mašīnas,
bet iedot mašīnas cilvēkiem, kuriem tās bija vajadzīgas.
Atveriet kastītes! Viens, divi, trīs!
Tu dabū mašīnu!
Tu dabū mašīnu! Visi dabū mašīnu!
Šie cilvēki tur bija tāpēc, ka mašīna bija nepieciešama,
lai viņi varētu paturēt darbu,
vai mašīna bija nepieciešama,
lai viņi varētu izņemt bērnus no skolas.
Mašīna bija būtiska vajadzība.
Un viens no šiem cilvēkiem bija Aleksa.
Aleksa bija bezpajumtniece,
kas par spīti visam, ko dzīve viņai lika ceļā,
par spīti ģimenes problēmām... Visvairāk mani iespaidoja tas,
ka viņa bija spējusi pabeigt skolu.
OPRA UN ALEKSA
Es jutos kā sapnī.
Es jutos kā Pelnrušķīte.
Es biju uz ielas un tad saņēmu visu šo.
Kad augu, tētis lielākoties bija cietumā.
Tētis dauzīja manu mammu, mājā vienmēr bija haoss.
Kautiņi, fiziska vardarbība.
Esmu lepna par tevi.
Tu esi izgājusi caur elli,
un mēs ticam, ka tev tikai vajag... Es ticu, ka tev tikai vajag
kādu, kurš tev tic. Un es ticu.
Ticu.
Es tev ticu.
Aleksā es saskatīju sevi.
To, kā vecāmāte mani audzināja.
Pēra trīs, četru, piecu un sešu gadu vecumā.
Un es vienmēr esmu domājusi, ka cilvēkiem izdodas tāpēc,
ka viņiem ir kaut vai viens cilvēks,
kurš pasaka: "Es tevi redzu. Es tiešām tevi redzu. Es tevi saprotu."
Man tās bija skolotājas.
Dankanas kundze.
Viņa bija mans mierinājums. Viņa man ļāva ieraudzīt manu vērtību.
Es gribu spēt dot citiem to, ko Dankanas kundze deva man.
Paldies tev, Dievs.
Es redzēju, ka Aleksai ir vajadzīgs iedrošinājums,
vajadzīgs atbalsts, vajadzīgs kāds, kas viņai tic,
dabū viņai koledžas stipendiju.
LOSANDŽELOSAS KOLEDŽA
Man viņai bija jāpierāda,
ka es attaisnošu viņas lēmumu man ticēt.
Diemžēl koledžas sākumā mans izglītības līmenis atbilda 12 gadus vecam bērnam.
Pirmajā semestrī es izgāzos. 2, 2, 2, 2, 2.
Sākot mācības koledžā, viņai bija problēmas.
Es ieteicu psihoterapeitu.
Viņa teica: "Šis psihoterapeits nav labs."
Tad es atradu citu psihoterapeitu.
Pēc koledžas, gadiem ejot,
es vienmēr centos sniegt atbalstu kā draudzene un padomdevēja.
Bet vienmēr bija kāda problēma.
"Šis neizdevās." Vai: "Es pieteikšos uz šo darbu," -
un tad tas neizdevās.
Beigās man likās, ka ir atrasts īstais darbs,
kas viņai bija kā noiets pilns aplis.
Viņa atgriezās tur, kur viņu pirmoreiz satiku - Covenant House.
Es biju sajūsmā.
Šī ir Covenant House - bezpajumtnieku patversme 18-21 gadu veciem jauniešiem.
Es te uzturējos 11 mēnešus, kad pirmoreiz ierados Holivudā.
-Buenas. -Buenas tardes. Cómo está?
Kad strādāju Covenant House,
es dzirdēju, kā daudzi mani jaunieši stāsta savus stāstus,
un tie mani ļoti satrauca.
Darbs Covenant House ilga sešus mēnešus,
un tad es pamanīju, ka viņa izmainās tā,
kā es to iepriekš nebiju pieredzējusi.
Man vajag palīdzību.
Ir sajūta, ka man ir jāpalīdz pašai sev,
jo nevienam nav risinājuma.
Neviens nezina.
Neskaitāmas reizes es sev jautāju: "Ko gan tas nozīmē?"
Un tad es aptvēru: padomā tik -
esmu iegājusi teritorijā, ko es galīgi neizprotu.
Tas mani biedēja.
Es mēdzu sēdēt un domāt, ka gribu izdarīt pašnāvību.
Bet kāpēc? Es negribu mirt.
Es ne... Man patīk mana dzīve.
Man nepatīk mana pagātne. Man patīk tagadējā dzīve, un es...
Tas mani tracina, ka pagātne joprojām ir daļa no tā, kas esmu tagad.
Ir tā, ka man nav izvēles.
Viņa sāka man stāstīt,
ka ir situsi galvu pret betona sienu.
Es nebiju gatava tikt galā
ar visu to, kas šai jaunietei nāca līdzi.
Tāpēc es viņai atradu vietu Medovsas Psihiatriskās ārstēšanas centrā.
Esmu saglabājusi visas dienasgrāmatas.
Dažas no laika, kad gāju devītajā klasē.
Esmu rakstījusi: "Manās dzimšanas dienās tētis vienmēr ir cietumā,
jo viņš daudz dara pāri mammai."
"Visa mana dzīve ir sačakarēta."
"Es domāju par nāvi. Tā mani biedē. Es pati sevi biedēju."
Tas ir traki,
ka manas garīgās veselības problēmas iesniedzas tik sen -
kad man bija 13, 14.
Tā. Aleksa!
Šodien tev jāstāsta par savu pirmo soli.
Ak vai!
Esmu uztraukusies.
-Tu to vari. -Jā.
Tā.
Tātad pirmā daļa.
"Mans tēvs vardarbīgi izturējās pret manu māti un bija alkoholiķis.
Mana māte bija ļoti vardarbīga pret mani un mani bērnībā mocīja.
Viņa man darīja pāri fiziski, emocionāli un verbāli.
Es nevarēju raudāt, nedrīkstēju raudāt.
Es neciešu to, ka man visu dzīvi ir bijis jādzīvo ar PTST un bez prasmēm.
Tā šķita kā zaudēta cīņa.
It kā es viena un uzveikta stāvētu kaujaslaukā,
vienkārši gaidot beigas, bet nekas mani nenogalināja."
Atceros, kad viņa pirmoreiz man pateica, ka viņai ir PTST.
Šķiet, es uz to nekā nereaģēju,
jo man likās: nu, tie ir karavīriem.
Es to pat neuztvēru kā kaut ko tiešām reālu.
Posttraumatiskā stresa traucējumi sākotnēji tika konstatēti
kara veterāniem.
Un 30 gadu laikā, pētot traumas, mēs esam uzzinājuši:
kad divas lietas notiek vienlaikus - attēls un skaņa -, smadzenes tās apvieno.
DR. BRŪSS PERIJS CHILDTRAUMA ACADEMY PADOMES LOCEKLIS
Tās burtiski izveido fiziskas saiknes - atmiņas.
Taču smadzeņu zemākā daļa neatšķir laiku,
tāpēc cilvēkiem, kam bērnībā vai jaunībā ir bijusi trauma,
smadzeņu zemākajā daļā tā ir saglabājusies - kā mīna.
Noteiktas frāzes vai jebkas cits, kas šo notikumu atsauc atmiņā,
radīs viņos trauksmi un viņus pārņems,
un ar to ir ļoti grūti tikt galā.
Ārstēšanas dilemma daļēji ir tāda,
ka nav iespējama vienkārša lineāra virzība uz priekšu.
Vai tie būtu PTST vai depresija, vai trauksme, vai šizofrēnija,
tiem visiem raksturīgā virzība ir divi soļi uz priekšu, viens atpakaļ,
viens solis uz priekšu, divi atpakaļ.
Šī iemesla dēļ ģimenei un draugiem, kas mēģina palīdzēt, ir ļoti grūti.
Pēdējie četri mēneši ir bijuši saspringti.
Es gatavojos atstāt Medovsu.
Un ārā ir plaša pasaule.
Tātad es noņemu mācību ritenīšus, bet es zinu, ka varu mīties.
Saprotat?
Sveika, Aleksa!
-Sveika! -Paskat, kādas tev bizītes!
-Man patīk tavas bizītes. -Tev patīk?
-Jā, tiešām. Lieliskas. -Paldies.
Kāds tev ir plāns? Kas notiek?
Kad tevi no turienes laidīs ārā?
Man ir atlikusi apmēram nedēļa.
Skaidrs. Kā tu par sevi parūpēsies?
Kāds ir plāns šajā ziņā?
Es gribu dabūt jaunu darbu.
Kādu darbu?
Tas ir ļoti labs jautājums.
Tas man ir jāizdomā.
Tāpēc man jāsāk skatīties darba piedāvājumus.
-Man ir... -Tas ir pats pamats.
Jā.
Es zinu.
Un, kad tu šo iestādi pametīsi, kur tu apmetīsies?
Tev atlikušas dažas dienas.
Tu aiziesi no šejienes un dosies kurp?
Es nezinu.
Tev ir jāspēj izdomāt, kā tu par sevi parūpēsies.
Tu domā, ka neesmu par sevi rūpējusies visu mūžu? Es to zinu.
Man tikai jāiemācās par sevi parūpēties pēc šīs ārstēšanās. Es to saprotu.
Pirms man sākās depresija, man bija darbs.
Es esmu par sevi rūpējusies, ja?
Es zinu, kā par sevi rūpēties.
Tagad man viss jāsāk no gala.
Es nerunāju par pagātni.
-Es runāju par to, kas ir tagad. -Zinu.
Bet, ja es to varēju tad, es varēšu arī tagad.
-Man tikai vajadzēs laiku. -Jā, es tam ticu.
-Un viss. -Es ticu.
-Jā. -Es ticu, ka varēsi.
Un es varēšu.
Varēšu.
Labi. Lai tev veicas!
-Tev arī. Atā! -Atā!
Tas tiešām ir grūti, jo dažreiz man ir sajūta, ka viņa vienkārši nesaprot.
Es tikai negribu, lai viņa manī viltos.
Jo PTST nav ārstējami,
tāpēc es gribētu, lai viņa saprot, kāpēc es tā jūtos.
Aleksu es pazīstu 16 gadus.
Viņa ir tik dāsna.
Viņai ir liela, mīlestības pilna sirds. Viņa grib, lai viss izdotos labi.
Mans mērķis ir palīdzēt nonākt līdz tam, ka viņa spēj stāvēt pati uz savām kājām.
Bet es esmu pieļāvusi kļūdas.
Es atzīstu, ka manas gaidas bija aplamas.
Garīgo slimību es vispār nebiju ņēmusi vērā.
Šis ceļš kopā ar Aleksu man lika uz garīgo veselību paraudzīties
pilnīgi citādāk, nekā es to biju darījusi agrāk.
"TEV TIKAI VAJAG KĀDU," TEICA VINFRIJA MOLINAI, "KURŠ TEV TIC."
Šī nebija pirmā reize, kad mums ar viņu bija šāda saruna.
Es zinu, ka viņa to dara aiz mīlestības.
Mēs abas mācāmies.
Viņa nebija bijusi kopā ar cilvēku, kam ir PTST
un kas naktīs cieš no murgiem.
Tas nav kaut kas tāds,
kas pāries pēc četriem mēnešiem, sešiem mēnešiem, gada. Tā būs visu mūžu.
Terapeitiskas pārmaiņas nav atkarīgas no terapijas.
Nav tā: "Es dabūju pareizās zāles."
Nav tā: "Man noteica pareizo diagnozi."
To nenosaka tas.
To vienmēr nosaka attiecības.
Bija tas cilvēks, bija skolotāja,
treneris, ģimenes loceklis.
Visu nosaka sajūta, ka esi piederīgs, sajūta, ka esi ar kādu saistīts.
To tu nevari paturēt. Tie ir mani, tēt.
Mani zaldātiņi ir vislabākie. Tu vari dabūt visus šos.
Tu dabūsi šos vīrus. Tev bija šie, bet es ņemšu šos.
Man bija laimīga bērnība.
Es biju šķirtu vecāku bērns.
Man bija divas pamatģimenes.
ZEKS
Bet manā dzīvē ir bijis daudz prieka jau no ļoti agrīna vecuma.
Kas attiecas uz manu tēti,
viņš, tēvs, man bija kā liels draugs.
Lūdzu sagaidiet Robinu Viljamsu! Robin!
Te ir mana dēla foto. Ja mēs...
-Kā viņu sauc? -Viņu sauc Zekerijs.
Zekerij, šis ir Makfērsona kungs.
-Cik viņam gadu? -Četri.
Skaidrs. Tavs tētis ir lielisks.
Šī ir manam dēlam. Vai vari nofotografēt?
Viņš bieži bija projām,
bet, kad man bija iespēja pavadīt ar viņu laiku...
Vadonis ir Kobra.
...mēs nodarbojāmies ar saviem kopīgajiem hobijiem - datorspēlēm, videospēlēm,
zinātnisko fantastiku un rotaļu zaldātiņiem, ko viņš kolekcionēja.
Man tas tik ļoti patika.
Man likās, ka tētim patīk pats foršākais.
-Čau! -Šie vīri jāaizved uz slimnīcu.
Koala Bills steidzīgi jāved uz slimnīcu.
Jā. Koala Bills ir ļoti uzmanīgs.
Viņš ir ievainots.
Uzaugot es noteikti jutos mīlēts.
Bet manam tētim bija garīgās veselības problēmas
lielu dzīves daļu.
Gan trauksme, gan depresija, gan atkarība.
Tas ir paaudžu jautājums.
Ar garīgās veselības problēmām man ir bijis jāsaskaras visu mūžu.
Man bija obsesīvi kompulsīvie traucējumi -
vakarā pirms gulētiešanas bija jāveic noteiktas darbības.
Man bija uzmācīgas domas.
Es bērnībā maz gulēju. Man bija ļoti izteikts bezmiegs.
Man ir liela enerģija un nemierīgs prāts. Savā ziņā esmu to pārmantojis.
Ak dievs, tas ir vienreizīgi! Un es cenšos viņu visādi iepriecināt.
Es cenšos. Teicu: "Aizvedīšu viņu uz Disnejlendu.
Tas būs jautri. Mikipele trīsgadniekam, jā.
Mikipele trīsgadniekam - tas būs vienreizīgi."
Mikipele trīsgadniekam ir gandrīz divmetrīga žurka.
Pienāk Mikijs: "Sveiks, draudziņ!"
Labrīt, Zekerij!
Ko?
Kad kļuvu par pusaudzi,
es atklāju, ka alkohols un narkotikas man palīdz nomierināt prātu.
Tas kļuva par ļoti parastu manas pieredzes daļu -
paļauties uz alkoholu, narkotikām un tādām lietām,
lai apvaldītu savu nemierīgo prātu.
Es sāku apjaust, ka daudz kas man ir kā viņam.
Trauksme, depresijas lēkmes, OKT,
narkotikas, dzeršana - kā viņam.
Kad es pats sevi nesazāļoju, viss mani ļoti nomāca.
Kad šai buķetei pievieno alkoholu,
tu pēkšņi spēj domāt tikai par vienu.
Ir tā: "Es dzeru," - un viss... Pēkšņi prāts nomierinās.
Es domāju - jānomierinās. Mana sirds saka: "Tu, muļķi!"
Cilvēki tevi redz un, iespējams, domā,
ka tu eksperimentē ar svešām vielām savā ķermenī.
-Tu domā zāles? -Jā.
Nē. Es ne.
Un tas kļuva par manas identitātes daļu.
Domāju: "Varu tā izdarīt, lai nodzīvotu šo dienu."
Un interesanti, ka es lietoju stimulantus.
Lietoju kokaīnu un tamlīdzīgas vielas, lai nomierinātos.
Es par to runāju ar tēti. Viņam bija līdzīgi.
Tagad novedīsim operatoru ārprātā! "Nē."
Viņš lietoja stimulantus, lai koncentrētos un atslābinātos.
"Vai man ir uzkrāsotas lūpas?"
Domāju, ka mēs tiešām sākām viens otru dziļāk un pamatīgāk saprast tad,
kad viņš nolēma atmest dzeršanu,
kas notika ap to laiku, kad es pirmoreiz atskārtu, ka man ir problēma.
Tas mūs vienoja.
Es gribēju viņu labāk iepazīt,
jo patiesībā es nesapratu, kas viņam ir bijis jāpiedzīvo.
Kad viņam noteica diagnozi - Pārkinsona slimība...
es par viņu uztraucos.
Bet es biju apjucis.
Viņš juta, ka viņa spēja darīt to, ko viņam patīk darīt, -
izklaidēt un uzstāties - aizslīd prom.
Es redzēju, ka manam tētim ir milzīga frustrācija.
Viņš pamazām ļāvās pašplūsmai.
Es tajā laikā joprojām dzēru.
Es kļuvu pārņemts, kļuvu aizkaitināts,
jo nesapratu, kā lai tētim palīdzu.
Es sarunājos ar viņu gandrīz katru dienu, ja ne katru dienu,
viņa dzīves pēdējā posmā.
Aktieris Robins Viljamss ir miris 63 gadu vecumā,
domājams, izdarot pašnāvību.
Rietumkrastā ir miris Robins Viljamss. Viņš bija 63 gadus vecs.
Es domāju par Robinu Viljamsu.
Tas ir absolūti šokējoši un šausmīgi.
ROBINS VILJAMSS MIRIS 63 GADU VECUMĀ
Es biju šokā.
Viņa aiziešana kļuva par pasaules mēroga notikumu.
Es publiski sēroju.
ROBINS VILJAMSS
Es nepratu sērot privāti.
Es nebiju spējīgs būt vienatnē
un to visu piedzīvot.
Bet ko lode izdarīja?
Tā izgāja caur bruņām un viņu ievainoja.
-Tad viņš nenomira? -Viņš nav miris, nē.
Bet tāpēc Toms Kets un Ārdvārks Als viņu ved prom.
Ir lietas, ko es gribēju viņam pateikt,
un lietas, ko gribēju ar viņu izrunāt.
Un... man bija iespēja kaut ko no tā izdarīt,
bet ne tādā mērā, kā es gribēju.
Un saistībā ar to mana dzīve kļuva nekontrolējama.
Es vienkārši biju dusmīgs un bēdīgs
un negribēju sajust neko.
Un...
Un tā...
tas radīja postažu.
Es pārmērīgi dzēru.
Sabojāju attiecības ar savu ģimeni.
Piedzīvoju psihozes.
Man bija grūti...
uzturēt normālas attiecības ar cilvēkiem,
normāli sarunāties ar cilvēkiem,
jo es jutos tik salauzts un izolēts.
Daudziem cilvēkiem, kam ir grūtības sērot,
atkarība ir liels apdraudējums.
Amerikā atkarības ziņā tagad ir liela krīze...
KENS DAKVĒRTS - GALVENAIS IERĒDNIS, NACIONĀLĀ GARĪGO SLIMĪBU ALIANSE
...bet tagad mēs to redzam kā bioloģisku ievainojamību,
nevis kā morālu neveiksmi.
Tos vairs nesauc par ļaunprātīgas vielu lietošanas traucējumiem,
bet par vielu lietošanas traucējumiem.
Tas ir ļoti svarīgi.
Cilvēks ir bioloģiski ievainojams, un viņa uzvedība to ietekmē.
Šajā ziņā tas ir tieši tāpat kā ar diabētu
vai slimībām, par kurām cilvēki netiek nosodīti.
Katrs cilvēks ir citāds.
Es tiešām esmu sācis izprast
katra cilvēka atveseļošanās gaitas unikalitāti.
Man vajadzēja palīdzību.
Un man tika diagnosticēti posttraumatiskā stresa traucējumi.
Tas bija kā modinātāja zvans.
Man sava dzīve bija jāmaina.
Man arī bija jābeidz sazāļošanās
un jāpiedzīvo viss tā, kā tas jāpiedzīvo un jāizjūt,
kaut arī tas bija sāpīgi.
Man bija jāatrod veids, kā pastāstīt citiem par manu pieredzi
un kā būt ievainojamam, un... dot kaut ko atpakaļ.
Tā es sāku cilvēkus informēt par garīgo veselību.
Robina Viljamsa vecākais dēls Zeks
ir viens no grupas Inseparable, kuras nolūks ir panākt lētāku un labāk pieejamu
kvalitatīvu garīgās veselības aprūpi.
AMERIKAS IEDZĪVOTĀJIEM SAASINĀS DEPRESIJA
Labdien, Zek Viljams! Liels paldies, ka šodien esi ar mums.
Manuprāt, mums jāmaina domāšana un tas jāuztver nevis kā trūkums,
bet kā priekšrocība.
Ir kļuvis pavisam skaidrs, ka man jāturpina koncentrēties
uz šo darbu, lai es arī turpmāk varētu izjust gandarījumu.
Droši vien tāpēc, ka nespēju nosēdēt mierā.
Es zināju, ka Zeks ir pilnīgi gatavs kļūt par tēvu.
Es tiešām apbrīnoju to, kā Zeks bija gatavs ar sevi strādāt.
Es gribēju partneri, ar kuru kopā varētu augt,
apzināti mainīties, lai mēs kļūtu labāki.
OLĪVIJA DŽŪNA ZEKA SIEVA
Un Zeks tāds ir.
Olīvija man ļoti palīdzēja izdziedēties un atvērties.
Esmu apņēmies būt skaidrā.
Un es joprojām ārstēju tos pamatsimptomus,
kas mani noveda pie atkarībām.
Un tas ir ceļš.
To var ieraudzīt, tikai paskatoties atpakaļ,
un var teikt: "Šis ir paaudžu jautājums."
Man ļoti patīk būt tēvam.
Tas ir labākais, kas ar mani noticis.
Vai es jūtu, ka paaudžu ciklu ir iespējams pārraut?
Jā. Es domāju, ka tas ir ļoti iespējams.
Dēlam jāredz, ka man ir skaidrs skatiens un es spēju koncentrēties.
Jābūt viņam klāt.
Dažreiz mans dēls paskatās uz mani ar tādu skatienu,
"Nu, kas tagad būs?"
Ei, Zek, nu...
Es nezinu.
Bet varbūt tu varētu nākt man pie rokas, izstāstīt kādu joku un izklaidēties.
Ei, kā nokļūt Metropoles operā?
Par naudu.
Jā. Ejam, draugs!
Tu taču nebaidies, ko?
Nē. Ne sūda.
Katram ir kaut kādas sāpes.
Vari domāt, ka esi veiksmīgākais, laimīgākais cilvēks.
Tas nenozīmē, ka tava dzīve ir sakārtota.
Vai bija brīdis, viens konkrēts brīdis,
vai arī tie bija vairāki pieredzes brīži, tikšanās vai notikumi,
kas tevi piespieda pateikt: "Man vajag palīdzību.
Varbūt es dzeru par daudz. Daru ko citu par daudz"?
Vai bija viens gadījums?
Nē. Tikai tad, kad pāris tuvu cilvēku
man sāka teikt: "Šī nav normāla uzvedība.
Varbūt tev vajadzētu to papētīt," -
vai: "Varbūt tev vajag palīdzību."
Es, protams, momentā...
-"Man nevajag palīdzību." -Protams, ne.
Skatoties atpakaļ, saprotu, ka svarīgs ir laiks.
Kad man tuvojās 30, viss manā dzīvē sagriezās.
-Jā. -Līdz pilnīgam spēku izsīkumam.
Es visur kur ceļoju,
jo no ģimenes skatpunkta
laikam tas bija jādara man. "Mums vajag, lai kāds aizbrauc uz turieni.
Uz Nepālu.
Harij, brauc tu!"
Es vienmēr teicu jā. Es vienmēr biju gatavs pateikt jā.
Bet tas jā un jā, un jā, protams, jā, jā noveda pie izdegšanas.
Un bija tā, it kā būtu nocelts vāks.
Visas emocijas, ko es gadiem biju apspiedis,
pēkšņi iznāca priekšplānā.
Un es gāju pie terapeitiem, pie ārstiem, pie psihoterapeitiem,
pie alternatīvajiem psihoterapeitiem, pie visdažādākajiem cilvēkiem.
Bet izšķirošais bija tas, ka es satiku un biju kopā ar Meganu.
-Tiešām? -Es zināju: ja neveikšu psihoterapiju
un nesavedīšu sevi kārtībā, es zaudēšu šo sievieti,
kuru es redzēju kā to, ar kuru pavadīt atlikušo mūžu.
Mūsu attiecību sākumā man bija daudz jāmācās.
Viņa bija šokēta, kad nokļuva šīs institūcijas -
britu karaliskās ģimenes - aizkulisēs.
Kad viņa teica: "Man liekas - tev jāiet pie ārsta," -
tā bija reakcija uz mūsu strīdu.
Tajā strīdā
es neapzināti pārvērtos atpakaļ par 12 gadus veco Hariju.
Tiklīdz es sāku psihoterapiju, varētu būt - otrajā tikšanās reizē,
psihoterapeite pagriezās pret mani un teica:
"Izklausās, ka jūs atkal kļūstat par 12 gadus veco Hariju."
Es jutos apkaunots, un likās, ka jāaizstāvas:
"Ko jūs atļaujaties? Vai saucat mani par bērnu?"
Un viņa teica: "Nē, es nesaucu jūs par bērnu.
Es pret jums izjūtu visdziļāko līdzjūtību un empātiju par to,
kas ar jums notika bērnībā.
Jūs to nepārstrādājāt, jums neļāva par to runāt,
un tagad tas pēkšņi projicējas, izpaužoties visdažādākajos veidos.
Man tas bija mācīšanās ceļa sākums.
Es aptvēru, ka esmu dzīvojis kā burbulī
šajā ģimenē, šajā institūcijā.
Un noteikts domāšanas veids vai uzskati mani gandrīz bija noķēruši kā slazdā.
Astoņas dienas pēc tam, kad mūsu attiecības tika publiskotas,
jau tika rakstīts, ka Harija meitene nāk gandrīz pa taisno no Komptonas.
PA TAISNO NO KOMPTONAS
Un ka viņas eksotiskais DNS sabiezinās karaliskās asinis.
MEGANAS SĒKLA APTRAIPĪS MŪSU KARALISKO ĢIMENI
Mūs izsekoja, fotografēja, vajāja, nelika mierā.
Kameru klikšķi un zibspuldzes liek manām asinīm vārīties.
Tie sadusmo un aizved atpakaļ pie tā, kas notika ar mammu
un ko es pieredzēju bērnībā.
Pietiek.
Bet tas aizgāja jau nesalīdzināmi dziļāk -
ne vien tradicionālie mediji, bet arī sociālo mediju platformas.
NECIEŠU MEGANU MĀRKLU!!!
Es jutos pilnīgi bezpalīdzīgs.
#MEGANAMĀRKLAMELO
Es domāju, ka mana ģimene palīdzēs.
Bet ikkatrs aicinājums, lūgums, brīdinājums - vienalga -
atsitās pret pilnīgu klusumu vai pilnīgu nevērību.
Mēs četrus gadus centāmies, lai tas izdotos.
Mēs izdarījām visu, ko vien varējām,
lai paliktu tur un pildītu savu lomu un pienākumus.
Bet Meganai bija grūti.
Cilvēki ir redzējuši fotogrāfiju, kurā mēs spiežam viens otra roku,
ieejot Londonas Karaliskajā Albertholā uz labdarības pasākumu.
Tolaik viņa bija sestajā grūtniecības mēnesī.
Bet iespējams, ka cilvēki nesaprot, ka pirms tam tajā vakarā
Megana man izlēma atklāt
savas pašnāvnieciskās domas
un veidu, kā viņa savu dzīvi izbeigs.
Biedējošākais bija viņas prāta skaidrība.
Viņa nebija jukusi.
Viņa nebija traka.
Viņa nebija ne sazāļojusies, ne lietojusi alkoholu.
Viņa bija absolūti skaidrā. Viņa bija pilnīgi saprātīga.
Tomēr nakts klusumā
šīs domas viņu pamodināja.
Viņu no tā atturēja tas,
ka tas būtu netaisnīgi pret mani.
Pēc visa, kas bija noticis ar manu mammu,
tagad būt situācijā, kad jāzaudē vēl viena manas dzīves sieviete
ar mazuli, kas ir viņā, mūsu mazuli...
Man ir mazliet kauns par to, kā es toreiz rīkojos.
Un, protams, tās sistēmas dēļ, kurā mēs bijām,
un mūsu uzdevumu un pienākumu dēļ
mēs ātri samīļojāmies...
un tad mums bija jāiet pārģērbties,
lai ielēktu mašīnā un policijas pavadībā aizbrauktu
uz labdarības pasākumu Karaliskajā Albertholā.
Un tad mums bija jāiet gar kameru sienu un jāizliekas, ka viss ir kārtībā.
Nebija tāda varianta pateikt: "Zini ko?
Šovakar nekur nebrauksim."
Jo iedomājies, ko par to pēc tam rakstītu.
Kad mēs ar sievu apsēdāmies krēslos, turot viens otra roku,
tiklīdz izdzisa gaisma, Megana sāka raudāt.
Man viņas bija žēl, bet es arī dusmojos uz sevi,
ka esam iestrēguši šajā situācijā.
Man bija kauns, ka ir aizgājis tik tālu, un man bija kauns iet pie savas ģimenes.
Jo, atklāti sakot... Daudziem mana vecuma cilvēkiem tas droši vien būs saprotams:
es zinu, ka no savas ģimenes nesaņemšu to, kas man ir vajadzīgs.
Tad mums piedzima dēls,
un es labprātāk būtu koncentrējies tikai uz viņu,
nevis katru reizi, paskatoties viņam acīs,
domājis, vai manai sievai tas beigsies tāpat kā manai mātei
un vai man viņš nebūs jāaudzina pašam.
Tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc devāmies prom.
Bija sajūta, ka, izmantojot bailes, mani ir noķēruši slazdā un kontrolē
gan plašsaziņas līdzekļi, gan pati sistēma...
kura nekad neveicināja sarunas par šādu traumu.
Bet tagad katrā ziņā mani vairs nepiespiedīs klusēt.
Vidusskolas otrajā gadā es jutos ļoti apjukusi.
Man bija tāda sajūta, un es precīzi nezināju, kas tas ir,
bet es to nojautu.
Bet tā bija reāla
un es nesapratu, kā par to pastāstīt apkārtējiem cilvēkiem.
KRISTELA
Atklāsme: "Jā, iespējams, man ir depresija," -
man radās koledžas pirmajā kursā.
Es biju sajūsmā, ka spēlēšu tenisu trešajā grupā,
bet man laikam bija nepareizs priekšstats par to, kāda būs koledžas dzīve.
Pirmo reizi būt prom no mājām - tā bija liela pārmaiņa.
Es knapi vilkos pa studentu pilsētiņu,
un man bija grūti atrast spēkus, lai izietu no istabas.
Koledžas dzīve mainīja to, kā es tiku galā ar depresiju,
jo apkārt vienmēr bija cilvēki,
tāpēc viss bija jānodala.
Ziniet, šis nav īstais brīdis nervu sabrukumam.
Tam var ļauties no 12.00 līdz 13.00, un tad jāiet uz lekciju,
un tad varbūt pulksten 20.00
var atļauties vēl vienu, kad istabas biedrenes ir izgājušas.
Man galvā ir juceklis, un es nespēju ne uz ko sakoncentrēties.
Es pat nevaru atcerēties, kad esmu bijusi patiesi laimīga.
Man tik ļoti sāp, un tas nepāriet.
Dažreiz es domāju: vai es savas problēmas pati nesaasinu?
Vai es vienkārši neesmu izturīga? Nezinu.
Trīs ceturtdaļas visu garīgās veselības problēmu sākas līdz 25 gadiem.
Šajā vecumā cilvēks mēģina saprast, kas viņš ir.
Ja rodas papildu grūtības,
kāda slimība, kas ir jāintegrē savā identitātē, -
tas, manuprāt, ir viens no grūtākajiem uzdevumiem.
"Vai es esmu tas? Vai tā ir daļa no tā, kas esmu?
Vai varu iemācīties ar to sadzīvot?
Vai tas jebkad pāries?"
Koledžas un universitātes ir ārkārtīgi atšķirīgas.
Koordinētas garīgās veselības sistēmas nav.
Var būt ļoti grūti atrast profesionālu palīdzību.
Kad man vajadzēja palīdzību, es pieteicos uz pielāgotām mācībām.
Tas man radīja satraukumu, jo bija sajūta,
ka ir kaut kā jāpierāda, ka man ir depresija,
un es nezinu, kā to var izdarīt.
Bija jākārto daudz eksāmenu,
un lielu spiedienu radīja teniss.
Pēc tam, kad ar komandu atgriezos no nacionālā turnīra,
man šķiet, ka man bija... nervu sabrukums.
Un es aizbraucu mājās.
Mani vecāki ir ieceļojuši no Taivānas.
Mums augot mācīja:
ja proti tikt galā ar savām problēmām, tas tevi padara stiprāku.
Par garīgo veselību mēs ģimenē nekad nerunājām.
Kā pirmās paaudzes Amerikas aziātei
man šī saruna bija jāsāk.
Un tas nebija:
"Tu mēģini to izprast, un viss ir kārtībā.
Es arī esmu tā jutusies," - vai: "Parunāsim par to!"
Tā drīzāk bija panika.
Lielāka panika, nekā man būtu gribējies.
Man bija sajūta, ka es nespēju tikt galā ar šo situāciju -
to, ka manam bērnam ir depresija.
Es uztraucos: ja pieņemšu to, ka viņa ir slima...
FIONA DZJUAŅA KRISTELAS MAMMA
...viņa paliks slima vienmēr.
Tāpēc es vilcinājos vest viņu pie ārsta.
Es uztraucos, ka tā kļūs par ilgtermiņa problēmu.
Viņas māsa pateica, ka Kristelai ir jāiet pie ārsta.
Tā mēs beidzot ieskatījāmies šai problēmai acīs.
Mums ar mammu
neskaitāmas reizes ir bijusi viena un tā pati saruna.
Ir grūti attiecībās panākt progresu,
ja esam iestrēgušas pie tā, ka tas ir normāli, ka mamma
pauž savas bažas raudot un tamlīdzīgi.
Bet vai tu esi viņai teikusi: "Kad tu tā dari...
SELĪNA DZJUAŅA KRISTELAS MĀSA
...man rodas sajūta, ka tagad man jārūpējas par tevi,
bet es cenšos atvērties, lai tu saprastu un parūpētos par mani"?
-Vai esi viņai teikusi to? -Šķiet, jā. Esmu. Pāris reižu.
-Ko viņa teica? -"Ak dievs, lūdzu, piedod!"
Un tad... Nezinu. Tas vienkārši ne...
Mēs ar mammu par to runājām. Zini, viņai ir jābūt mammai, vai ne?
Viņai ir jārūpējas par mums,
tāpēc, ja viņa izrāda savu vājumu, tad domā: "Ak nē!
Pamati nav stabili."
Un: "Kā lai mani bērni
uz mani paļaujas, ja es nespēju viņus atbalstīt un būt stipra?"
Un nez kāpēc Āzijas kultūrās "stiprs" nozīmē to, ka cilvēks neizrāda emocijas.
Man bija sajūta, ka es mēģinu izvest mammu kaut kam cauri,
kad palīdzību vajadzēja man.
Man vēl ir jāmācās, kā tikt ar to galā.
Jo īpaši es nezinu, kā ar tevi runāt.
Vai kad tu negribi par to runāt.
Vai kad tu saki, ka viss ir labi, bet es redzu, ka nav labi.
Parasti mēs vienkārši apskaujamies un raudam. Tad...
Jā. Bet problēma paliek.
Bet man liekas...
Ik reizi, kad tu ar viņu runā, tu gribi šo problēmu atrisināt.
Tu gribi redzēt, ka viņa ir priecīga.
Bet tas tā nenotiek.
Kad Mei-Mei vēršas pie mums, viņa grib tikai nolaist tvaiku.
Tikai izlaist uz āru savas emocijas, ar tām dalīties.
Un tad mums vienkārši jāsaka:
"Jā. Skaidrs. Mēs tevi atbalstīsim. Ko tev vajag?"
-Tu neko nevari izdarīt. -Jā.
Tikai to.
Tas ir tavs vienīgais uzdevums.
-Labi. -Būt klāt. Tu neesi mana psihoterapeite.
Ar tevi runājot, es nemēģinu neko atrisināt, saproti?
Tu man atsauc atmiņā, ka man bija līdzīgas grūtības.
Domā, ka esam līdzīgas?
Nezinu.
Tu man par sevi neesi stāstījusi.
Bet iespējams. Dažreiz mēs esam mazliet līdzīgas.
Apkārtējie man mēdza teikt, ka es pārāk daudz domāju.
"Tu pārāk daudz domā."
"Tev viss ir. Kāpēc tu domā..."
Bet es vienalga jutu sevī tukšumu.
Tas...
Man dzīvē bijis daudz stresa, īpaši tāpēc, ka esmu imigrante.
Es savā mašīnā tik raudāju un raudāju.
Ne tāpēc, ka par kaut ko bēdātos. Es vienkārši jutos bezpalīdzīga.
Bet bērniem es to neteicu.
Man liekas - tas ir netaisnīgi pret viņu.
Es taču viņas te atvedu.
Man vajadzēja visu viņām nokārtot.
Man vajadzēja dot viņai labu dzīvi.
Atvainojiet, es nezinu, kā to pateikt.
Ļaujiet... Acumirkli!
Es vienkārši jūtu, ka neesmu tāda māte, kas var palīdzēt.
Es mēģinu palīdzēt, bet nespēju.
Es tiešām nespēju viņai palīdzēt.
Es jūtos ļoti vainīga.
Es negribu, lai tu domātu... ka es par tevi nerūpējos.
Bet es nepievērsu pietiekamu uzmanību tam, ko tu piedzīvoji.
Varbūt nav iespējams progress pēc katras sarunas.
Saproti, ko gribu teikt? Mēs vismaz mēģinām.
Mēs vienmēr mēģinām, un domāju - tā kā mēģinām...
mēs kaut ko jaunu iemācāmies.
Saproti, ko es saku?
Es saprotu, ka viņa ir daudz stiprāka par mani.
Kristela pamudināja arī mani sākt terapiju.
Kopš esmu mājās, mēs daudz esam sarunājušās.
Tas, ka kopīgi esam mēģinājušas to atrisināt, mūs noteikti ir satuvinājis.
Man ir draugi. Man ir psihoterapeits. Man ir suns.
Runāšana par depresiju palīdz labāk tikt ar to galā.
Šo semestri es izlaižu.
Psihoterapijā es mācos vēl kaut ko.
Nav viena pareizā veida, kā tikt ar kaut ko galā.
Tas vienkārši būs daļa no mana stāsta.
Labi. Sit! Nu re. Aiziet!
DŽINIJA
Jā. Labi. Strādā!
Esmu strādājusi gandrīz desmit gadus, lai tiktu uz olimpiskajām spēlēm.
Strādā!
Visi no manis gaida zeltu.
Aiziet! Īsāk! Labi. Laiks.
Malacis!
Bet es cīnos ar saviem OKT.
Sākumā es negribēju palīdzību, jo domāju, ka man to nevajag.
Tad man bija ļoti smags garīgais sabrukums,
un es sapratu, ka man ir vajadzīga profesionāla palīdzība.
Es biju tajā apburtajā lokā...
Jānomazgā seja, jānomazgā rokas, jāiznes atkritumi.
Bam, bam, bam - bez apstājas.
Sajūta, ka jākļūst tīrai, nemainījās.
Es nespēju apstāties un kļuvu tik dusmīga -
iesitu pa izlietni vai pa sienu.
Es staigāju uz priekšu un atpakaļ. Muskuļi saspringa.
Un es elpoju tik smagi.
Trīs diennakšu laikā es pagulēju varbūt pāris stundu.
Man sāka rādīties. Nevarēju skaidri padomāt.
Man uzradās domas: "Būtu vieglāk, ja nebūtu jādzīvo šādi.
Un kā nedzīvot šādi? Neeksistēt."
Pēc tam tajā naktī es nokritu uz grīdas, paņēmu telefonu.
Piezvanīju trenerim.
Es atvēru durvis
un ieraudzīju, ka visur ir kaudzēm tīrīšanas piederumu.
Viņa sēdēja savā istabā uz grīdas un trīcēja.
KEJS KOROMA ASV BOKSA KOMANDAS TRENERA PALĪGS
Teicu: "Ei, kas notiek?"
Teicu: "Beidz, Džina, neizliecies!"
Un viņa: "Nē. Tas ir nopietni.
Nē, es to vairs nevaru. Es to vairs negribu."
Saprotat? "Man liekas - ar mani ir cauri."
Teicu: "Džinij, izklausās, ka tu runā par pašnāvību."
Man viņa bija jāapskauj.
Teicu: "Džinij, nāc šurp, ja? Nāc šurp!
Mēs to nedarīsim. Es nenoskatīšos, kā tu sevi nogalini."
Un es teicu viņai: "Tu nemirsi.
Ja tu mēģināsi sev ko nodarīt, es tev to neļaušu."
Kā tu zināji, kā rīkoties? Vai tu vienkārši...
Vai tu to darīji instinktīvi vai arī...
Viņa mēģina mani saraudināt, Ras.
Viņa mēģina mani saraudināt. Es to nedarīšu.
Mani tā nakts tiešām aizkustināja,
jo tā... Man negribas to teikt, bet tā lika domāt par nāvi.
Man daudzi pazīstami cilvēki ir izdarījuši pašnāvību...
-Tā dēļ, ko pateicu? -...vai mēģinājuši. Jā.
Jo atceros, ka teicu: "Es vairs negribu tā dzīvot."
Jā. Un teicu: "Nē."
Kad to dzirdēju, nodomāju: "Bāc!" Daži draugi ir tā miruši.
Draugi ir izdarījuši pašnāvību.
Manu paziņu draugi ir izdarījuši pašnāvību.
Un es sapratu: "Ak nē! Šis ir nopietni."
Un es nevienam nevaru zvanīt. Man tur jātiek.
Tas ir pats pirmais - tur jātiek,
lai tu zinātu, ka esmu blakus:
"Ja ir sāpes, mēs tās izsāpēsim kopā."
Tobrīd es sapratu, ka boksēšanās tagad nav svarīga.
Tava dzīvība ir pirmajā vietā.
Mani neuztrauc pasaules čempionāti.
Mani neuztrauc nekādas zelta medaļas.
Tev pēc iespējas ātrāk jātiek mājās. Tev jāsāk terapija.
Un es tevi mīlu par to, ka tu uzmeklēji mani,
ka tu pasauci mani: "Treneri Kej, man tevi tagad ļoti vajag."
-Vecīt! -Jā.
-Jāiet. Laiks iet. -Jāstrādā.
Dažas garīgās veselības problēmas ir īslaicīgas.
Dažas uznāk un pāriet.
Citām simptomus var mazināt, bet tās nevar izārstēt.
Viens no būtiskajiem jautājumiem šajā ziņā ir:
cik labi ar to var sadzīvot?
Daži cilvēki ar to zeļ un plaukst.
Daži zeļ un plaukst tieši tādēļ.
Tā ir ļoti individuāla parādība.
Katrs cilvēks ir citāds.
Daudzi cilvēki cieš.
Un vislabākie rezultāti ir tad, kad tiek apvienots labākais, ko sniedz medicīna,
un atlabšanas plāns.
Atgriešanās dzīvē, ceļš uz to, lai kļūtu labāk.
Sveika! Kā tev iet?
Labi.
-Labi. Tā... -Noliec te!
Lūdzu. Ķeries klāt!
Kāpēc tu tos nevarētu uzlikt te, ko?
Ak dievs, es te notīrīju, tieši pirms tu atnāci.
-Burtiski tikko notīrīju. Tikko notīrīju. -Jā.
Zinu. Bet tā jūtos labāk.
Ar Džiniju es varu draudzēties tikai tā,
ka es viņai uzreiz pasaku visu, ko domāju.
Mūsu draudzība ir tāda.
Ne ar vienu citu, ko pazīstu, es nevarētu runāt tā kā ar Džiniju.
MIKAĒLA MAIERE - DŽINIJAS DRAUDZENE ASV KOMANDAS BOKSERE 2016. G. OLIMPIĀDĒ
Bet tieši tas ļauj mūsu draudzībai pastāvēt.
Ja es visu paturētu sevī, censtos kā īpaši izturēties
un domātu, ka nedrīkstu viņai to teikt,
es justu: "Es to nespēju. Nespēju."
Tātad tu uztraucies par ratiņiem,
bet neuztraucies par pesticīdiem uz šī gurķa?
Nē, es vienalga to nomazgātu,
bet man nebūtu jālieto ziepes, ja tas būtu bijis maisiņā.
Esmu labākā draudzene. Varu ar to samierināties.
Mēs varam strīdēties un bļaustīties, bet viss būs kārtībā.
Mūsu attiecības ir tādas.
Mēs esam sirdsdraudzenes, un mēs tiksim ar to galā.
Nedabūji gatavus avokado? Sasodīts.
Nē, šie bija... Beidz, šie bija labākie, ko atradu.
Vai tad neatradi vēl dažus avokado?
-Ko tu gribi teikt? -Ko tas nozīmē?
Ko tas nozīmē?
IEPRIEKŠ...
Velns! Es atvainojos.
Ak dievs!
Man šie tagad jānopērk, bet es tos neēdīšu.
Tu tos aizmeti, kaut arī mizas mēs neēdam?
Neuztraucies!
Mēs taču avokado mizas neēdam, Džinij.
Zinu, ka neēdam. Vienkārši kuš!
-Beidzot sagriezi? -Nu, es teiktu, ka ir sistēma.
Pēc olimpiādes viss mainīsies.
Viņai vairs nebūs tās stabilitātes, ko dod gatavošanās olimpiādei.
Es par viņu tiešām uztraucos.
Vienīgais, ar ko atkal ir kļuvis sliktāk,
ir tas, ka es atkal ņemu ārā salvetes un cimdus.
Ar to ir kļuvis pavisam slikti.
Viņai būs jāmaksā par īri, par pārtiku,
par savu veselības apdrošināšanu.
Viņa tērēja 300 $ nedēļā par tīrīšanas līdzekļiem.
Mēnesī tie ir 1200 $.
Tavi izdevumi būs nesalīdzināmi lielāki.
Zinu. Esmu par to domājusi. Paldies, ka atgādini.
Un tu nevari dzīvot pie manis.
-Labi. -Tu zini, ka vari.
Jā.
Viņas sabrukums bija labs brīdis,
jo katram ir vajadzīgs tāds brīdis,
kad cilvēks saprot: "Ar šo es pats netieku galā. Man vajag palīdzību."
Es zinu, ka viņa no šiem OKT neatbrīvosies vienā naktī,
bet ir jāpanāk, lai tos atkal varētu kontrolēt.
DŽINIJAS VECĀKU MĀJA
Viņa ar to ir cīnījusies kopš 12 gadu vecuma. Varbūt pat agrāk.
Kad viņai bija astoņi deviņi gadi.
BOBS FUKSS DŽINIJAS TĒVS
Viņa mazgājās dušā 30 minūtes.
Astoņgadniecei mēs teicām:
"Nāc ārā no dušas! Ej gulēt!"
Un viņa to nespēja izdarīt.
Es droši vien biju briesmīgs tētis -
es iegāju un aizgriezu ūdeni, lai viņa nāktu ārā no dušas.
-Tas, protams, nepalīdzēja. -Jā, tas tiešām nenostrādāja, bet...
Tas radīja jaunas problēmas.
Mēs taču gribam, lai bērniem būtu perfekta dzīve, vai ne?
Bet tā nav perfekta.
Pat ne tuvu.
Šī ir Džinijas vannasistaba.
PEGA FUKSA DŽINIJAS MĀTE
Dušas aizkaru viņa noņem vismaz reizi nedēļā.
Noņem visus āķus
un grib, lai es tos nomazgātu trauku mašīnā.
Šī ir viena no viņas atkritumu tvertnēm, pilna ar piederumiem no Walmart.
Te ir vēl viena lielā.
Vēl divas pilnas tvertnes.
Domāju - jo labāk viņai veicas boksā
un jo lielāku spiedienu viņa izjūt,
lai paliktu pirmajā vietā, tas noteikti visu saasina.
Zobu tīrīšana var aizņemt 30 minūtes,
dažreiz ilgāk - atkarībā no tā, kā es tajā dienā jūtos
vai kāds ir mans trauksmes līmenis.
Kad izņemu lietas no iepakojuma,
ja nav pareizās sajūtas, tas nozīmē, ka tās ir netīras.
Līdzīgi kā citas garīgās veselības problēmas,
arī obsesīvi kompulsīvos traucējumus veicina vairāku faktoru kombinācija,
ieskaitot bioloģiskos, vides un psiholoģiskos faktorus.
Daži cilvēki, kam ir OKT...
DR. ENDŽELA SMITA DŽINIJAS PSIHOTERAPEITE
...dzenas pēc "pareizās" sajūtas.
Džinija mēdz veikt rituālu, lai panāktu tādu sajūtu, kas viņai patīk.
Dažreiz viņa gribēto sajūtu panāk,
un tas to nostiprina un šo ciklu uztur.
Velns!
Man ir sajūta, ka abas zobu sukas ir netīras,
un tas ir viss, kas man atlicis.
Tāpēc tagad es darīšu tā...
Tā kā šodien man nekādu pienākumu vairs nav,
es došos uz veikalu nopirkt jaunas zobu sukas.
Mēs cenšamies šo ciklu pārraut.
Vai iziesim ārā nosmērēt tev rokas?
-Labi. -Tā.
Tu izskaties tik labi.
Tā. Ko mēs darīsim, lai nosmērētu tev rokas?
Varam sākt ar atkritumiem.
Visiedarbīgākā biheiviorālās ārstēšanas metode
ir pieradināšana ar reakcijas novēršanu,
kad notiek tuvināšanās, nevis izvairīšanās
no tā, kas izraisa nepatīkamās sajūtas.
-Tā. -Kāds te ir tavs mērķis?
Nosmērēt rokas, cik netīras vien var.
Kāpēc mēs to darām?
Lai mani neuztrauktu netīrības sajūta
un man ne...
nebūtu pārmērīga vēlme tās tūlīt nomazgāt.
-Vai tās šķiet netīras? -Jā.
Labi.
-Ko mēs ar tām darīsim? -Tā.
-Labi. -Jā.
Tātad mēs gribam panākt, lai netīrumus nebūtu tik viegli nomazgāt.
Jā. Gribi, lai tos uzliktu uz sejas?
-Es... -Zinu, ka gribi, lai tos uzliktu uz sejas.
Pieradināšanas terapija ir tik grūta.
Tas man ir desmit reižu grūtāk
nekā boksēties astoņus raundus ar treniņpartneri.
Labi, es to izdarīšu.
Labi.
-Man drusciņ... -Jā.
Es apņemšos to izdarīt.
Ļoti svarīgs pieradināšanas terapijas aspekts ir sadarbība.
-Tā. -Ārstēšanas mērķus nosaka pacients.
Ārsts iet viņa vadībā.
-Nu no tā nebūs tik viegli tikt vaļā. -Jā.
Mani pacienti dara ļoti grūtas lietas,
kas viņiem izraisa ievērojamas emocionālas ciešanas.
-Kam vēl tu varētu pieskarties? -Pieskaršos tam atkritumam.
-Pacel to! -Labi.
-Šo lietu. -Labi.
-Ēduši virtuļus. -Jā.
Es gribu, lai viņi iemācās, ka šīs emocionālās ciešanas viņiem nekaitēs.
Labi, Džinij. Elpo!
Ir normāli, ka tagad tu nejūties normāli.
Labi.
Viņai ir laba atbalsta grupa.
Viņa nevarētu neko izdarīt bez tās atbalsta grupas.
Tev ir labi draugi tāpēc, ka tu esi laba draudzene.
Es neesmu redzējusi tik uzticamu draugu. Tu esi ļoti uzticama saviem draugiem.
-Paldies, mamm. -Bet atkal - jo tu biji godīga.
-Nu, jā. -Es to Rasam jau teicu.
Viņa vienkārši atklājās un teica: "Lūk, tā tas ir.
Jums tas var likties dīvaini. Man ir OKT. Tāda es esmu."
Un viņi teica: "Labi."
Mikaēla visilgāk nesaprata, kā pret to izturēties.
-Viņa... -Kurš?
Viņa manu trauksmi padarīja lielāku... Mikaēla.
Viņa sacīja: "Beidz! Tev jāizbeidz."
Es teicu: "Mikaēla, tu nepalīdzi. Nepalīdzi."
Viņa: "Ko?" Viņa nezināja, kā lai palīdz.
Viņa joprojām mācās.
-Pilnīgi noteikti vēl mācās. -Es arī nezināju.
Tu man palīdzēji, jo es teicu: "Džinij..."
Viņa kaut ko darīja, un es teicu: "Beidz!"
Viņa teica: "Mamm, tā kļūst tikai sliktāk. Man viss jāsāk no gala."
Tāpēc esmu iemācījusies likt viņu mierā.
-Man viņa jāliek mierā. -Tas ir grūti.
Lai gan tas mani padara traku, jo viņa izlieto tik daudz ziepju un ūdens.
Man ir jāpiekāpjas.
Ja es kaut ko pateikšu, tas tikai saasināsies.
Un, ja uzvilksies viņa, uzvilkšos es, tāpēc...
Jā, pamatā mēs... jā.
Ir jāmāca ne tikai tas cilvēks, kurš cieš,
bet arī apkārtējie, lai viņi prastu palīdzēt.
Bet es jūs mīlu.
Es jūtos tik vainīga par visu.
Redziet, es negribu, lai viņa justos vainīga. Tas mani sāpina.
Zinu, ka negribi, bet tā ir.
-Es vienkārši... -Vainīga par ko?
Par to, ka jums tas jāpiedzīvo.
Par to, ka jums ir trauksme par manu trauksmi. Par to visu.
Mēs esam laimīgākie cilvēki pasaulē.
Pilnīgi noteikti.
Vai viņa bija viegls bērns? Nē.
-Laimīgākie cilvēki pasaulē. -Vai viņa bija grūts bērns? Jā.
Paldies, papu.
Viņas dzīve OKT dēļ
ir desmit reižu grūtāka.
Bet viņai ir mērķis.
Un viņa iegūs zelta medaļu.
Labi. Laba kreisā roka.
Nekaunieties par sevi savu grūtību dēļ!
Mums katram ir kādas grūtības.
Neviens nav perfekts, izņemot mani.
Joks.
Tulkojusi Inguna Puķīte